Филипян.
3.
На останок, браттє моє, радуйтесь у Господї. Те ж саме писати вам менї не противно, для вас же певно. 
Остерегайтесь собак, остерегайтесь лихих робітників, остерегайтесь відрізання. 
Ми бо обрізаннє, которі духом Богу служимо, і хвалимось в Ісусї Христї, а не в тїлї надїємось, 
хоч і я маю також надїю в тїлї. Коли хто инший думає надїятись у тїлї, то я тим більш, — 
обрізаний восьмого дня, з роду Ізраїлевого, з колїна Беняминового, Євреїн з Євреїв, по закону Фарисей, 
по ревности гонив я церкву, по праведности законній непорочен. 
Та що було менї надбаннєм, те вважав я за втрату ради Христа. 
Так оце я все вважаю за втрату ради вищого розуміння Христа Ісуса, Господа мого, ради котрого я все втеряв, і вважаю все за сьміттє, аби придбати Христа, 
та й явитись у Ньому, не маючи моєї праведности, що від закону, а (маючи) ту, що вірою Христовою (здобувається), праведність від Бога у вірі, 
щоб розуміти Його, і силу воскресення Його, і спільність мук Його, приподоблюючись смерти Його, 
аби тільки достигнути до воскресення мертвих. 
Не тим, щоб уже я достиг, або вже був звершений; гоню ж, чи не достигну того, за що і Христос Ісус достиг мене. 
Браттє, я про себе не думаю, що я вже достиг; одно ж (роблю), забуваючи вже те що позаду, і сягаючи по те, що спереду, 
біжу до мети по нагороду вишнього поклику Божого в Христї Ісусї. 
Скільки оце (нас) звершених, се думаймо, і коли що инакше думаєте, то й се Бог вам одкриє. 
Тільки ж (те), до чого ми достигли, (єсть) одним правилом жити і те саме думати. 
Приподоблюйтесь до мене, браттє, і вважайте, хто так ходить, яко ж маєте за взір нас. 
(Многі бо ходять, про котрих не раз говорив я вам, тепер же й плачучи говорю, про ворогів хреста Христового, 
котрим кінець — погибель, котрим Бог черево, а слава в соромі їх, котрі про земне думають.) 
Наше бо життє єсть на небесах, звідкіля ждемо і Спасителя, Господа нашого Ісуса Христа, котрий переобразить тїло смирення нашого, щоб було подобне тїлу слави Його, по дїйству, котрим зможе і покорити собі все. 
