Йова.
30.
Нинї ж глузують із мене менші від мене лїтами, такі, що їх батьків я б не прийняв і між пастуші собаки. 
Бо й сила в руках їх — до чого вона менї була? вони вже пережили пору свою. 
Нуждою й голодом висушені, йдуть вони в степ безводний, мрачний та опустїлий; 
Щиплють лободу попід корчами, — ягоди ялівцю — се хлїб їх. 
Із громади проганяють їх, мов на злодїїв, гукають на них, 
Щоб у байраках жили, по печерах та по скелях. 
Там вони ревуть проміж кущами, куляться під тернєм. 
Люде викинені, люде безіменні, викиди землї! 
У них то став я піснею тепер, кормом їх розмов. 
Мною гидують вони, тїкають далеко від мене, й не стидаються спльовувати передо мною. 
Тим, що він (Бог) розвязав поводи мої й побив мене, то й вони скинули з себе узди передо мною, 
З правого боку встає покидь ся, й валить із ніг мене, прямує пагубну дорогу свою проти мене. 
Зрили стежку мою, все зʼуміли зробити на мою погибель, а нема, хто б подав підмогу. 
Вони прийшли на мене, наче б крізь широкий перелом у мурі, з шумом ринулись на мене. 
Страх ударив на мене; вітром розвіялась велич моя, а щастє моє унеслось, як хмара. 
А нинї ниє душа моя в менї; днї смутку обгорнули мене. 
Ніччю вертить мене в костях моїх, і жили мої не мають спокою. 
Трудно, о трудно менї зняти одежу з себе, краї обгортки моєї давлять мене. 
Кинув мене він у грязь, я взявся попелом і пилом. 
Кричма до тебе кричу, а ти не чуєш, — стою, а ти дивишся (мовчки) на мене. 
Немилосердним зробивсь ти менї, сильною рукою ворогуєш проти мене. 
Ти зняв мене, пустив летїти з вітром і розбиваєш мене. 
О, я знаю, що ти примчиш мене ʼд смертї, до дому, де збіраються всї живучі. 
Та він же не простягне руки своєї на дім костей; бо чи ж будуть вони кричати, як би їх стирав? 
А хиба ж я не плакав над тим, хто горював; чи ж не смутилось серце моє над бідними? 
А тим часом, коли дожидав добра, прийшло на мене лихо; коли сподївався сьвітла, тьма мене окрила. 
Нутро моє кипить і не перестає; днї печальні прийшли на мене. 
Я почорнїлий ходжу, та не від сонця; серед громади стаю і кричу. 
Я братом шакалам зробивсь, струсям товаришем стався. 
Кожа вчорнїла моя, костї обгоріли від жару. 
І цитра моя голосить, і сопілка ридає. 
