Пісень.
6.
Де ж твій милий подївся, ти, найуродливша між женщинами? Куди пійшов твій любий, щоб нам із тобою його шукати? 
Він у саду в себе ходить, в цьвітнику пахущім, він залюбки попасає проміж лилїями. 
Милий мій належить менї, а я милому, — тому, що в лилїях попасає. 
Гарна ти, моя любко, неначе та Тирса, мов Ерусалим принадна, а грізна-поважна, як військо, під стягом стоюче. 
Одверни від мене очі, — мене вони зворушують! 
В тебе волос — мов отара кіз, що сходять із Галааду; зуби в тебе — наче овець стадо, що з купелї виходить, а в кожної близнята, й нема між ними неплодної; 
Нїби половинки яблока-гранати щоки твої під кучерями в тебе. 
Шістьдесять цариць сяє, вісїмдесять бранок, а дївчат безлїч, 
Та вона єдина, голубка моя, чистая моя; єдина вона в матері своєї, вибрана зпроміж усїх, що вона зродила. Побачили її дївчата, й стали вихваляти; царицї й бранки — усї величали. 
Хто ж се, що, мов зоря, зазорилась, гарна, як місяць, а ясна, як сонце, грізна, мов військо під стягами? 
Я зійшла в сад оріховий, подивитись на зелень в долинї, поглянути, чи вже розвилась лоза виноградна, чи зацвили яблонї гранатові? 
Не знаю, як завела мене душа моя ʼд колесницям значних у народї мойму. 
