Приповісток.
5.
Мій сину! слухай уважно мудростї моєї і прихиляй ухо твоє до розуму мого, 
Щоб заховав собі розсудок, та щоб уста твої хоронили розум. Не слухай хитрощів женщини; 
Мед бо тече з уст чужої жінки, маснїйша над оливу бесїда в неї; 
Та наслїдки від неї, як полин, гіркі, й гострі, як той меч обосїчний. 
Ноги її простують до смертї, ступнї її доходять до безоднї. 
Як би ти захотїв слїдити за стежкою життя її, то (побачиш, що) дороги її — се манівцї, й ти не розізнаєш їх. 
Тим то, дїти мої, слухайте мене й не відхиляйтеся від мови з уст моїх. 
Держи дорогу свою далеко од неї, й до дверей її домівки не наближуйсь, 
Щоб здоровля твого не оддав другій людинї й лїт твоїх мучителеві; 
Щоб ти не годував чужих твоїм достатком, та щоб твої труда в чужий дом не переходили. 
Навпослї ти будеш стогнати, як тїло твоє й снага твоя вичерпаєсь, — 
Та й скажеш: О, чом же я ненавидїв науку, а серце моє не зважало на впоминання; 
Чому я не слухав голосу вчителїв моїх, не нахиляв уха мого до наставників моїх; 
Ось я трохи що не попав у всяке зло посеред збору й громади! 
Пий воду з твоєї криницї, тую, що тече з власного колодязя. 
Нехай джерела твої не розливаються по улицях, потоки твої по майданах; 
Нехай вони тобі одному належать, а не чужим тобі. 
Нехай тобі благословене буде джерело твоє, — і втїшайсь другинею молодощів твоїх, 
Мов ланею любою, мов серною красною; її груди нехай впоюють тебе по всяк час, в любощах її кохайся заєдно. 
Про що тобі, мій сину, лакомитись на чужу, й горнутись до грудей сторонньої? 
Бо в Господа людські путї перед очима; він міряє всї стежки його. 
Безбожника його ж безбожество вловляє, і в путах гріха свого седить він. 
Він умирає без науки й в безумі свойму теряєсь. 
