Приповісток.
6.
Мій сину! коли ти за ближнього твого поручився й дав руку твою за другого, — 
То ти звязав себе словами з власних уст твоїх, обіцянкою сам собі сїло накинув. 
Вчини ж, мій сину, ось що, щоб звільнити себе, — бо ти попався в руки ближньому твому: йди, впади йому, твойму ближньому, в ноги; 
Не дай твоїм очам нї сну, анї задрімати — війкам твоїм; 
Рятуй себе, як серна, з руки, як пташка з рук птахоловця. 
Йди, лїнивий, до мурашки, приглянься її дїланню, й навчись розуму. 
Нема отамана у неї, нї наставника, нї зверхника; 
А лїтом готує вона хлїб собі, збірає в жнива корм свій. 
Докіль спати меш, лїнивче? коли ти встанеш зо сну твого? 
Не довго поспиш, не довго дрімати меш, не довго полежиш, згорнувши руки; 
А прийде, як волоцюга, біднота на тебе, й недоля твоя, мов той сїпака. 
Чоловік лукавий, чоловік безбожний ходить із льживими устами; 
Моргає він очима, потирає ногами, дає знаки палцями своїми; 
У серцї ж у його омана; він придумує лихо по всяк час, розсїває незгоду. 
За се нагло прийде погибель на него, буде, як стій, розбитий — без рятунку. 
От шестеро речей, ненавидних у Бога, ба семеро, гидких душі його: 
Се очі горді, язик, що лжу сплїтає, руки, що кров безвинну проливають, 
Серце, що кує лихі задуми, ноги, що біжять сквапно до злого, 
Се сьвідок, що ясить-видумує неправду, та незгоду між братами розсїває. 
Храни, мій сину, що твій батько заповідає, й материної науки не цурайся; 
На серцї їх собі по всї часи навяжи, повісь собі їх на шиї. 
Як ходиш ти, нехай дорогу тобі вказують; як ти лежиш і спиш, нехай тебе чатують: 
Бо заповідь — се твій сьвітильник, навчаннє — се сьвітло, дорога ж до жизнї — се докір і наука; 
Щоб остерігати тебе од ледачої женщини, від підлестного язика чужої. 
Не пожадай вроди її в серцї твойму, й не давай себе принадити морганнєм її; 
Бо задля блудницї убожіють до кусня хлїба, а мужняя жена вловляє дорогу душу. 
Чи жару ж набереш у пазуху, й не прогорить платтє твоє? 
Чи пійдеш по жару, не спікши ніг собі? 
Таке жде кожного, хто входить до жінки ближнього свого: хто дотикнеться її, не буде без вини. 
Про злодїя нїхто байдужен не буває, хоч би він крав голодний, щоб попоїсти; 
А вже як спіймається, то заплатить у семеро все; що має він в домівцї, все втеряє. 
Хто ж перелюбствує з жінкою чужою, ума в його нема; той губить душу свою, хто се чинить. 
Побоїв і сорому набереться він, і безчесть його не зотреся. 
Бо ревнованнє й лютість мужа не пощадить в день пімсти; 
Не прийме він нїякого викупу й не вдовольниться, хоч би ти й як багато давав дарів. 
