ПСАЛЬМА.
132.
Посходня пісня. Спогадай, Господи, Давида і всї скорби його. 
Як він клявся Господеві, робив обітницю могучому Богу Якова: 
„Не ввійду до шатра дому мого, не ляжу на постелї відпочити; 
Не дам спати очам моїм, нї дрімати повікам моїм, 
Поки не знайду для Господа оселї, дому для Бога Якова!‟ 
Ось ми чували про неї в Ефратї, знайшли її на полях Яарських. 
Ходїмо, ввійдемо до дому його, поклонимось у підніжя ніг його! 
Встань, Господи, поступи на місце спокою твого, ти і скеня сили твоєї. 
Сьвященники твої нехай правдою зодягнуться, а угодники твої нехай торжествують! 
Задля Давида, слуги твого, не відсилай від себе лице помазанця твого! 
Клявся Господь Давидові правдою, не відступить він від неї: З плоду тїла твого посаджу на твоїм престолї. 
Коли сини твої хоронити муть заповіт мій і велїння мої, котрих навчу їх, то й сини їх по всї часи седїти муть на твоїм престолї. 
Бо Господь вибрав собі Сиона, бажав його собі за оселю. 
Ось місце мого вічного спокою; ту оселюся, бажав бо я того. 
Буду щедро благословити їду його, вбогих його хлїбом до сита нагодую. 
Сьвященників спасеннєм зодягну, і побожні люде його радуватись будуть. 
На тому місцї дам рости рогові Давида; я приготовив сьвітильника для помазанця мого. 
Ворогів його соромом покрию, а на йому сияти ме корона його. 
