ПСАЛЬМА.
78.
Наука Асафа. Слухай, народе мій, науки моєї! Прихилїть ухо ваше до слів уст моїх! 
Вітворю уста до приповістї, роскажу загадки з перед віків давних; 
Про котрих ми чули і знаємо, і що їх розсказували нам батьки наші. 
Не втаїмо перед синами їх, будучим родам, звіщаючи хвалу Господа, і його потугу, і чудеса, котрі він сотворив. 
Він бо поставив сьвідченнє своє в Якові, і положив закон в Ізраїлї, заповідаючи батькам нашим, щоб синам своїм переказали. 
Щоб знав їх рід будучий, сини, що народитись мають, щоб і вони встали і синам своїм росказали, 
Щоб на Бога вповали, і про дїла Божі не забували, і заповідї його сповняли, 
І не були, як батьки їх, рід непокірний і ворохобливий, рід, що не статкував серцем, котрого дух не був вірний Богу. 
Сини Ефремові, оружні сагайдачні, кинулись назад в день бою. 
Не сповнили завіту Божого, і не схотїли ходити в законї його. 
Забули дїла його і чудеса його, котрі явив їм. 
Він сотворив чудеса перед батьками їх, в землї Египецькій, на полї Зоан. 
Він роздїлив море, і дав їм перейти, звелївши водам загатою, як ті вали, стояти. 
І провадив їх в день під хмарою, і цїлу ніч при сьвітлї огня. 
Пробивав скелю в пустинї, і щедро, як з глибинї, напував їх. 
Велїв потокам із скелї плисти, і водї річками збігати. 
Вони ж не покидали проти його грішити, і Всевишнього в пустинї гнївити. 
І скушали Бога в серцях своїх, просячи поживи для похотї своєї. 
І говорили вони проти Бога, кажучи: Чи може Бог приготовити стіл у пустинї? 
Бач, скелю пробив він, і бризнула вода, і заклекотїли потоки; чи зможе він дати хлїба? Або чи дасть мяса народові свому? 
Тим то, як почув Господь, розгнївився і поломя запалало проти синів Якова, і гнїв піднявся проти Ізраїля. 
Бо не вірили вони Богові, і не вповали на спасеннє його. 
А все ж таки повелїв він в горі хмарам, і відчинив двері небесні, 
І велївши, щоб падала манна на поживу їм, дав їм хлїба небесного. 
Хлїбом сильних живився чоловік, страви післав їм подостатком. 
Післав від сходу вітра з неба, і силою своєю пригнав вітра з полудня. 
І велїв, щоб падало мясо між них, як порошня, і птаство піряте, як пісок морський, 
І велїв падати серед табору їх, кругом домівок їх. 
І їли до сита дуже, і доставив їм, чого забаглося. 
Та ще не одвернулись від забаганок своїх, ще була страва їх в губах їх, 
Як піднявся гнїв Бога на них, і став він губити зміж сильних їх, і повалив вибраних Ізраїлевих. 
Та ще й тодї вони грішити не переставали, і в чудеса його не вірували. 
І дав їм коротати днї свої в марнотї, і лїта свої в страху. 
Коли вбивав їх, то шукали його і навертались, і благали Бога пильно. 
І спогадали вони, що Бог скеля їх, і Бог всевишнїй — спаситель їх. 
І притворялись перед ним устами своїми, і брехали язиком своїм. 
Серце бо їх не статкувало перед ним, завіту його вірно вони не сповняли. 
Але він змилосердився, він простив неправоту, і не запропастив їх; і часто одвертав гнїв свій, не дав попусту яростї своїй. 
І спогадав, що вони тїло, вітер, що проходить, і не вертає. 
Скілько то разів сердили вони його в пустинї, приводили в степах до смутку. 
І знов, скушаючи Бога, завдали жалю сьвятому Ізраїля. 
Не спогадали вони руки його, дня того, як вислобонив їх від гнобителя. 
Як явив знаки свої в Египтї і чудеса свої на полях Зоан: 
Він перемінив у кров ріки їх, так що не змогли пити води текучої. 
Допустив на них собачі мухи, щоб кусали їх, і жаби, щоб губили їх. 
Плоди їх віддав гусеницям, і працю їх саранї. 
Виногради їх побив градом, а садовину-морву ожеледдю. 
І віддав скотину їх градові, а отарі їх блискавкам. 
Післав на них жар гнїву свого, лютість і ярість і горе, юрбу ангелів нещастя. 
Дав попуст гнїву свому, не зберіг душі їх від смертї, і життя їх віддав чумі. 
І побив всїх первороднїв в Египтї, первенцїв сили у Хамових шатрах. 
І велїв народові свому, як вівцї, пускатись в дорогу, і вів їх, як стадо, в пустинї. 
І провадив їх безпечно, нїчого було їм боятись; а ворогів їх море покрило. 
І привів їх до гряницї сьвятинї своєї, до гори тої, котру здобула правиця його. 
І порозганяв народи перед ними, жеребом розпаював наслїддє, і поселив у шатрах їх поколїння Ізраїлеві. 
Але вони скушали і сердили Бога всевишнього, і сьвідчень його не додержували. 
Відступили і спроневірились, як батьки їх, вивернулись, як лук зрадливий. 
Розсердили його горбищами своїми, образами своїми вразили його. 
Бог почув і розлютився, і зовсїм відкинув Ізраїля. 
І покинув домівку Силомську, намет, що між людьми поставив його. 
І віддав в неволю силу свою, і славу свою в руки напасників. 
І віддав під меча нарід свій, і розлютився на наслїддє своє. 
Огонь пожер молодцїв їх, а дївчатам їх не сьпівали весїльних; 
Сьвященники їх полягли під мечем, а вдовицям їх нїколи було заплакати. 
Тодї пробудився Господь, мов би спячий, як лицарь, що вином покріпившись, гукає. 
І побив ворогів своїх на стрімголов, завдав їм вічний сором. 
І погордував шатром Йосифа, і не вибрав поколїння Ефремового; 
Тілько вибрав Юдин рід, гору Сион, що полюбив її. 
І збудував він сьвятиню, як гора високу, як земля, що на віки утвердив її. 
І вибрав Давида, слугу свого, і взяв його від отар овечих; 
Із за кормлящих овець покликав його, пасти Якова, свій народ, і Ізраїля, наслїддє своє. 
І він пас їх в чистотї серця свого, і розумними руками провадив їх. 
