Плач.
5.
Спогадай же, Господи, що з нами сталось; зглянься, подивися на пониженнє наше! 
Наше наслїддє досталось невірам, доми наші — чужим чуженицям; 
Ми сироти — безбатьченки; матері наші — вдовицї. 
Власну воду ми пємо за гроші, дрова наші здобуваєм за плату. 
Нас поганяють, бючи в потилицю, а в роботї нема нам відпочинку. 
І до Египту ми й до Ассура руку по хлїба шматок простягаєм. 
Наші батьки провинили, та їх нема вже, ми ж двигаємо кару за їх беззаконства. 
Раби вередують над нами, та й нїкому вирвати з рук їх. 
В небезпецї перед мечем ми хлїб наш по степу здобуваєм. 
Скіра на нас, наче в печі, счорнїла від пекучої голоднечі. 
Наших жінок безчестять у Сионї, дївчат — в городах Юдейських. 
Князї повішані їх руками, лиця старшин у зневазї. 
Молодики наші жорнами мелють, недолїтки падуть під ношами дров. 
Старцї вже в воротях не засїдають, паробки не сьпівають. 
Радощів серце вже наше не знає, наші танцї в жалощі змінились. 
Із голови в нас вінки поспадали, горе нам, що ми провинили! 
От чому серце в нас ниє, от чого в нас ув очах потемнїло! 
Ой попустїли вершини Сионські, хиба шакалі ходять по них. 
Господи! ти пробуваєш во віки; твій престол стоїть з роду до роду. 
Чом же ти позабув нас, чом покинув нас на так довгий час? 
О, приверни нас до себе, Господи, а ми привернемось; понови днї наші, як се зпершу було! 
Чи то ж се зовсїм ти нас відцурався, прогнївився на нас без міри?
