1 Мойсея.
8.
І спогадав Бог Нояга і все живе і всяку скотину з ним у ковчезї, і навів Бог вітра на землю, і перестало дощувати. 
І позамикались жерела в безоднї і хляби небесні, і зупинився дощ із неба. 
І вертались води з землї без перестанї, і як уплило сто і пятдесять день, стала вода посякати. 
І зупинився ковчег у сьомому місяцї, на сїмнайцятий день місяця, на горі Арарацькій. 
І вбувало води більше та більше до десятого місяця, а в десятому місяцї на первий день місяця стало видко верхи по горах. 
І сталось по сорока днях, що відчинив Нояг вікно в ковчезї, що був зробив. 
І випустив крука, і лїтав той сюди й сюди, закіль посякла вода на землї. 
Опісля випустив голубицю від себе, щоб довідатись, чи вода спала з земного виду. 
Та не знайшла голубиця відпочинку нозї своїй, та й вернулась до його в ковчег: бо вода поняла вид усїєї землї. І простїг він руку тай узяв її до себе в ковчег. 
І пождав ще других сїм день, та ізнов послав голубицю з ковчега. 
І прилетїла голубка надвечір до його, колиж се — оливний листок у неї в дзьобочку. І дознавсь Нояг, що вода уступила з виду земного. 
І зождав іще других сїм день, та й послав знов голубицю, і не вернулась уже до його тодї. 
І сталось у шістьсот первому роцї на первий день первого місяця, що посякла вода на землї. І зняв тодї Нояг кришу в ковчезї, і споглянув, аж се — вид земний уже сухий, 
А в другому місяцї на двайцять сьомий день місяця земля стужавіла. 
І рече Господь Бог Ноягові, глаголючи: 
Вийди з ковчега сам і жона твоя і сини твої, і жени синів твоїх з тобою. 
І всяку животину, що з тобою і всяке тїло від птаства і від скотини і з усякого лазючого поповза по землї повиводь із собою; і плодїтесь і намножуйтесь на землї. 
І вийшов Нояг і сини його, і жінка його, і синів його жінки з ним. 
Усяка животина, всяке лазюче поповза по кодлах своїх повиходило з ковчега. 
І спорудив Нояг жертівника Господеві, і взяв з усякої чистої животини і з усякої чистої птицї та й принїс у всепаленнє на жертівник. 
І понюхав Господь любих пахощів, і рече: Не проклинати му вже більше землї за чоловіка; бо надих людського серця злющий з молодощів його; і не вигублювати му вже більш усього живого, як учинив. 
Покіль земля землею, сїйба й жнива, холоднеча й спека, лїто й весна, день і ніч не перестануть. 
