Приповісток.
8.
Чи ж премудрість не покликує, чи розум не знїмає свій голос? 
Вона стає на високих місцях, при дорозї, та на роздорожжях; 
Вона кличе коло воріт при ввіходї в місто, коло ввіходу в самі двері: 
Люде, се до вас я покликую, до синів чоловічих мій голос! 
Навчайтесь, нерозумні, мудростї, і ви, глупі — розуму! 
Слухайте, бо я про важне говорити буду, й сама се правда, що уста мої виповідають. 
Бо саму правду говорить язик мій, а все, що безбожне, — гидота устам моїм. 
Всї слова уст моїх справедливі; нема в них облуду анї омани. 
Всї вони ясні тому, хто має розум, і справедливі для тих, що знання набули. 
Прийміть мою науку над срібло раднїще, знаннє моє ви цїнуйте над золото щире; 
Мудрість бо над перли дорожша, й нїчо, що можна бажати, з нею не зрівняєсь. 
Я, премудрість, пробуваю з розумом і шукаю розважливого знання. 
Страх Господень — значить ненавидїти зло; гордощі, високомірність, зла путь і двоязичні уста менї ненависні. 
В мене рада й правда, я — розум, у мене сила. 
Мною й царі царюють і праводавцї встановляють справедливість; 
Мною правлять князї й вельможні, та всї суддї землї. 
Люблю я тих, що мене люблять, і хто мене шукає, той знайде мене. 
І богацтво й слава в мене, всї блага неминущі й справедливість; 
Плоди мої лучші золота — золота найчистїйшого, а хісна з мене більше, як із найдобірнїйшого срібла. 
Я ходжу шляхами правди, правосуду стежками, 
Щоб подати тим, хто мене любить, справдешнє добро, й скарбівнї їх я наповнюю. 
Господь мав мене перед розпочатком путей своїх, перш нїж що сотворив, з правіків; 
Од вічностї мене він помазав, від почину, перед настаннєм землї. 
Я родилась, як ще не було безодень, як ще нїде джерела водою не дзюрчали. 
Родилась, як ще з землї не воздвиглись гори, перше нїж горби постали; 
Як іще він не сотворив нї землї, нї степу, нї грудок тих, що з них злїпивсь круг земний. 
Як розпростирав він небо, була я там. Як він закруглював кружало безоднї, 
Як хмари в горі згущав, як замикав джерела безоднї (надземної), 
Як давав морю приказ, щоб води не переступали гряниць його, як він підвалини землї закладав, — 
Тодї була я при йому строїтелькою, й була його радістю день за днем, веселячись перед ним увесь час, 
Веселячись на земному крузї його, радість же моя була — дїти людські. 
Проте ж, дїти, слухайте мене; й благословенні ті, хто стежок моїх пильнує. 
Слухайте науки, й будьте мудрі, та й не одступайте від неї. 
Блажен, хто слухає мене, й невсипущо перебуває день-у-день у воріт моїх, та стоїть на сторожі під дверима в мене! 
Бо хто знайшов мене, знайшов життє, й одержить ласку від Господа; 
Хто ж грішить проти мене, душі своїй той шкодить: всї, що цураються мене, люблять смерть. 
