Пісень.
2.
Я нарциз, Соронська квітка, я лилїя долиняна! 
Що лилїя між тернами — те мила моя між дївами. 
Яблоня між деревами лїсними — се мій милий між молодиками. В холодку під нею любо седїти менї, овощі її солодкі піднебінню мойму. 
Він увів мене в дім веселої гостини, а стяг його надо мною — любов. 
Покріпіть мене вином, осьвіжіть мене яблоками: від любови знемогаю. 
Лїва рука його під головою в мене, правою мене він обнімає. 
Заклинаю ж вас, дочки Ерусалимські, на серни й оленицї польні, не будїть, не розрухуйте милої моєї, аж доки їй вгодно! 
Се голос любого мого! ось, він ійде, скаче через гори; перескакує узгірря! 
Бо ж мій милий — мов той сугак, мов той олень молоденький! Глянь, стоїть він за стїною в нас, у віконце зазирає, і кріз крати поглядає. 
Ось мій любий говорить до мене: Встань, моя ти мила, вийди, прекрасна моя! 
Вже зима минула, дощі перестали; 
Квітки вбірають землю; час пісень настиг; в лугах наших голос горлицї чути; 
Завязки фіґ показались на фіґовинї; виноград зацвив і дише любим своїм цьвітом. Уставай, моя ти люба, вийди, пишна вродо! 
Голубко моя в росколинах скелї, схована в дупловинї! покажи менї лице твоє, дай голос твій почути; голос твій такий солодкий, образ твій такий принадний! 
Ловіть нам лисицї, молодії лисинята, що псують наш виноградник, — виноградник у цьвіту наш! 
Мій любий менї належить, а я йому; він пасе серед лилїй. 
Покіль день холодом дише, тїнь не простяглася, ти знов вернися; будь скорий, як серна, як молодий олень на розпадених горах. 
