Книга Екклезіаста.
1.
Слова речника, сина Давидового, царя Ерусалимського: 
Марна марнота! говорить речник; марнота над марнотами, — все марне! 
Що за хосен чоловікові з усієї працї його, що він працює під сонцем? 
Рід проходить і рід приходить, тільки земля стоїть собі вовіки. 
Сонце сходить, сонце й заходить, та й квапить знов до того місця, де має сходити. 
Вітер повіє на полуднє, потім поверне ʼд півночі; знай, крутиться навкруги, та й вертається туди, звідки взявся. 
Усї ріки течуть у море, та й море не переповнюєсь, і туди, звідки взялись, вони неначе вертаються, щоб знов текти. 
Всї річі трудні; не може чоловік всього висловити; не насититься око, дивлячись, не наповниться ухо, слухаючи. 
Що було колись, те буде й знов, і що дїялось, те й дїяти меться, й нема нового нїчого під сонцем. 
Станеться часом дещо, про що люде кажуть: Ось новина! так воно давно вже бувало за попередніх часів. 
Нема спомину про старовину; так само й потомство не держати ме в памятї того, що колись постане. 
Я, проповідник-речник, царював над Ізраїлем в Ерусалимі; 
І віддався цїлим серцем тому, щоб слїдити та мудро вивідувати все, що дїється під сонцем. Тяжка се праця, що її дав Бог людям, щоб нею займались! 
Видав я все, що робиться під сонцем: — що ж? усе марнота й мука для духа. 
Криве не буде простим, а чого нема, те нї-що й рахувати. 
Я говорив в мойму серцї: Ось я став великим, і придбав більш мудростї, нїж усї ті, що царювали поперед мене в Ерусалимі, й серце моє бачило багато мудростї й знання. 
І направив я свого духа на те, щоб спізнати, що се таке мудрість, і що таке безумність та дурнота; та пересьвідчився, що й се томить духа; 
Бо в кого більш мудростї, в того більш і смутку; й хто прибільшує знаннє, — прибільшує й гризоти. 
