1 Коринтян.
2.
І я, прийшовши до вас, браттє, прийшов не з високим словом або премудростю, звіщаючи вам сьвідченнє Боже. 
Бо я надумавсь, не знати нїчого між вами, тільки Ісуса Христа, та й Його розпятого. 
І був я в вас у слабосиллї, в страсї і в великій трівозї. 
І слово моє, і проповідь моя не в переважливих словах людської премудростї, а в явленню духа і сили, 
щоб віра ваша була не в мудростї людській, а в силї Божій. 
Премудрість же промовляємо між звершеними, та премудрість не віка сього, анї князїв віка сього, що зникають, 
а промовляємо премудрість Божу тайну, закриту, котру Бог призначив перш віків на славу нашу, 
котрої нїхто з князїв віка сього не пізнав; бо коли б пізнали, то Господа слави не розпяли б. 
Нї, яко ж писано: Чого око не видїло, нї ухо не чуло і що на серце чоловікові не зійшло, те наготовив Бог тим, хто любить Його. 
Нам же Бог відкрив Духом своїм; бо Дух усього дослїджує, навіть і глибокостей Божих. 
Хто бо з людей знає, що в чоловіку, окрім духа чоловічого, що в ньому? Так і що в Бозї, нїхто не знає, тільки Дух Божий. 
Ми ж не духа сьвіта прийняли, а Духа, що від Бога, щоб знали, що нам дароване від Бога. 
Се промовляємо не ученими словами людської премудрости, а навченими Духом сьвятим, духовні (речи) духовним (словом) подаючи. 
Душевний же чоловік не приймає, що єсть Духа Божого; дурощі бо воно йому, і не може зрозуміти, бо се духовно треба розбірати. 
Духовний же розбірає все, він же від нїкого не розбираєть ся. 
Хто бо зрозумів ум Господень, щоб ясувати його? Ми ж ум Христів маємо. 
