Приповісток.
14.
Жона розумна дом свій будує, безумна ж розвалить його своїми руками. 
Хто ходить правою дорогою, той Господа боїться, чиї ж дороги криві, той про него не дбає. 
В безумного в устах — бич гординї; мудрих же уста оберігають їх. 
Де воликів нема, порожні там і ясла; а хороший вроджай від сили волів. 
Правдливий сьвідок неправди не говорить, а ложний сьвідок наговорить багато неправди. 
Шукає мудростї безпутний та й не знаходить, а мудрому знаннє легке. 
Ійди геть від того, хто розуму не має, в кого невидні тобі уста розумні. 
Мудрість розумного — свою дорогу знати, дурнота ж безумних — збиватись із дороги. 
Недоумки з гріха сьміються, а між праведними — ласкавість. 
Журбу душі своєї всяке серце знає, і в радощі його чужому не мішатись. 
Будинок беззаконних розпадеться, а доброго намет, знай, процьвітати буде. 
Доволї є шляхів, що нам здаються праві, та конець їх — се дорога до смертї. 
І при сьміху болить нераз серце, та й кінцем радощів буває смуток. 
Чоловік із ледачим серцем насититься з поступків своїх, а добрий — зо своїх. 
Безумний віри йме всякому слову, а розумний вважає на дороги свої. 
Тямущий злого, знай, опасливо боїться, безумний же буйний і надїєн сам на себе. 
Чоловік-горячка, буває, що й дурницю зробить, хто ж нарочно чинить зло, — ненависний. 
Невіжі унаслїдують дурноту, розумні же вквітчаються знаннєм. 
Ледачі добрим уклоняться низенько, а й безбожні — в воротях праведника. 
Бідного не любить навіть рідня його, а в богатого повно приятелїв. 
Грішить, хто ближнїм гордує, а благословен той, хто до вбогого милосердний. 
Ті помиляються, що задумують зло, любов і віра тим, хто думає про добре. 
З усякої працї є користь, а з пустого балакання хиба тільки шкода. 
Вінець мудрих — їх багацтво, а дурощі дурних — дурощами й остануть. 
Сьвідок правдомовний рятує душі, а льживий тільки багато льжи насплїтає. 
В Господнїм страсї кріпка надїя; всїм синам своїм він — утечище. 
Господень страх — се джерело жизнї; він відвертає від западень смертї. 
Величен царь тодї, як люд великий лїчбою, як же омаль людей — біда князеві. 
Терпеливий чоловік показує великий розум, а хто на гнїв палкий, виявлює дурноту. 
Лагідне серце життє для тїла, а зависть зжерає й костї. 
Хто вбогого тїснить — творця його зневажає, хто ж Бога чтить, бідного спомагає. 
Безбожний за зло своє буде відкинен, а праведний і при смертї має надїю. 
У серцї в мудрого мудрість спочиває, та й між неуками дає про себе знати. 
Праведність підносить у гору народ, а безбожність — сором народів. 
Ласкавість у царя — до слуги розумного, а гнїв його на такого, що стид йому робить. 
