Екклезіаста.
6.
Ще одно лихо бачив я під сонцем, а його не трохи між людьми: 
Буває такий чоловяга, що Бог дає йому достатки, скарби й честь, та й не знає душа його недостачі в нїчому, чого бажає, та не дав йому Бог розуму, хіснуватись тим, а чужий тим користуєсь; се марнота, се сумна річ! 
Коли б у такого чоловіка була цїла сотня дїтей, і він жив лїта многі, — та й ще умножились днї життя його, а як душа його не втїшається добром, та не було б йому й похорону, то я скажу: щасливший над його плод, перед часом народжений; 
Сей бо нагло прийшов та й відійшов у темряву, й не знане імя його; 
Він навіть не видїв і не знав сонця і він спокійнїйший, нїж той. 
А той, хоч би прожив дві тисячі років, не веселившись добром своїм, — хиба ж не все пійде в однакове місце? 
Вся праця в людини — для її рота, а душа її не насичуєсь. 
Чим же переважує розумний дурного? або такий тихий, що вміє обходитись із людьми? 
Однакже лучше бачити перед очима, нїж тільки жадати. І тут марнота та й утома духа. 
Що є на сьвітї, тому дано імя, й знають, що се — чоловік та й що годї йому правуватись із дужчим. 
Багато таких річей, що прибільшують марноту; та що лучше чоловікові? 
Хто ж знає, що добре про чоловіка в часї марного життя його, що проходить, як тїнь? І хто скаже йому, що буде послї його під сонцем? 
