Пісня Пісень.
1.
Нехай він цїлує мене поцїлунком уст своїх! Ласкавість бо твоя над вино солодша. 
Любими пахощами пахне імя твоє, наче миро розлите, тим то дївицї тебе улюбили. 
Притягни мене ʼд собі, — ми побіжимо за тобою; царь запровадить мене в палати свої, — будемо захвачуватись і радїте тобою, ласку твою над вино вихваляти; — о, не помилилися тим, що влюбили тебе! 
Дочки Ерусалимські! я смуглява собі, та гарна, мов ті намети Кедарські, мов килими в Соломона. 
Ви не дивітесь, що я смуглява, — се сонце мене осмалило: Сини матері моєї погнївались на мене, заставили мене стерегти виноградник, — власного ж виноградника я не стерегла. 
Зʼясуй же, душі моїй любий: де ти пасеш? де о півднї опочиваєш? чом блукатись менї коло отар товарішів твоїх? 
Як сього ти не знаєш, найкрасша між женщинами, то йди слїдом за вівцями й паси кізлята твої уз шатер, що пастухи собі понапинали. 
Ти, моя любо, в мене, мов та кобилиця в колесницї в Фараона, (згорда виступаєш). 
Прегарні щоки твої в ланцюжках, шия в тебе у коралях; 
Ланцюжки золоті зробимо тобі з срібними кропками. 
Доки царь був за столом своїм, видавав нард мій пахощі свої. 
Милий мій — мов китиця мирри, у мене на грудях, 
Милий мій у мене — мов гроно кипрове в виноградниках Енгадських. 
Гарна ти, моя мила, о, яка ти гарна! очі в тебе гулубині. 
А ти, мій любий — прехороший, уродливий! а постеля наша — мов трава зелена; 
Крівля домів наших — кедри, криша — кипариси. 
