Йова.
4.
І відказав Елифаз із Теману й промовив: 
Як ми стребуємо заговорити до тебе, — чи не буде се тобі прикро? Да хто слово може зупинити? 
Отсе ти не одного навчав, і знемагаючі руки піддержував; 
Хто спотикавсь, того підкріпляли слова твої, і хистким колїнам ти додавав сили. 
Тепер же дійшло до тебе, а ти знемочнїв; дотикнуло тебе, та вже й упав духом. 
Чи ж богобоязність твоя не повинна бути твоєю надїєю, а невинність доріг твоїх — упованнєм твоїм? 
Згадай же сам, хто погибав безвинний, і праведних коли викоренювано? 
Я сам бачив, що хто в безбожностї орав і сїяв лихо, той сам його й пожинав. 
Такі від подуву Божого погибають, а від духа гнїву його зникають. 
Рев лева й голос рикаючого вмовкає, і зуби в левчуків кришаться; 
Могутний лев гине без добичі, й щенята левицї розбігаються. 
І надійшло до мене зтиха слово (Боже), й я почув його ледь-неледь ухом. 
Серед розгадування над ночними привидами, коли сон на людей находить, 
Я задрожав і затремтїв у страсї, і всї кістки в мене затрусились; 
І перейшов дух понад мене, й волоссє стало в мене диба. 
І став хтось — не бачив я лиця його, — тільки тїнь перед очима в мене; тихий повів — і я чую голос: 
Чи ж чоловік праведнїйший від Бога? й людина чистійша за Творця свого? 
Та ж ось він і слугам своїм не йме віри, і в ангелів своїх знаходить хиби; 
А скільки ж більш у тих, що живуть у глиняних хатинах, що основи їх у поросї, й вони борше, як міль, зникають. 
Між ранком і вечером вони розпадаються, й не доглянеш, як без слїду зникнуть. 
А чи ж із ними, не пропадають і почестї їх? Вони вмерають, не дійшовши до мудростї. 
