Йова.
32.
Як же ті трі мужі вже не відказували Йовові, тим що він себе мав за праведного, 
Тодї запалав гнївом Еліуй Барахиїленко, з Бузу, з роду Рамового; а запалав гнїв його на Йова за те, що виправдував себе більш, анїж Бога; 
А на трьох другів його досадував за те, що не знайшли влучної відповідї, а тільки винуватили Йова. 
Еліуй же ждав, покіль Йов говорив, бо ті були старші його віком. 
Як же побачив Еліуй, що уста тих трьох мужів не вміли більш відказувати, то й запалав гнївом. 
От і озвавсь Еліуй Барахиїленко з Бузу так: Я молодий, а ви вже старцї: я боявсь висказувати мою думку. 
Я собі думав: Нехай говорять днї, і многі лїта навчають мудростї. 
Але дух у чоловіцї та вдохновеннє від Вседержителя дають йому розум. 
Не самі ж тільки многолїтні розумні, та й не самі старцї знають правду. 
От чому я говорю. Тим то вислухайте мене, виповім і я те, що знаю. 
Ось, я вижидав, що ви казати мете, — вслуховавсь у ваші розсуджування, докіль ви придумували, що б сказати. 
Пильно дивився на вас, та ось нї один із вас не спромігся доказати провину Йову, ба вже й перестали відповідати на слова його. 
Не говоріте: ми знайшли мудрість у йому, й хиба Бог опрокине його, а не чоловік. 
От же, коли б він обертав слова свої до мене, я б не по вашому вмів на його річ відказати. 
Полякались, мовчять, перестали говорити. 
А коли я жду, а вони не говорять, зʼупинились і вже не відказують, 
То я відкажу й виявлю мою думку. 
Повен я слова, й дух мій в менї розпирає мене. 
Справдї, нутро моє, як молоде вино в зачиненій посудинї: воно готове розпукнутись, неначе міх новий. 
Виговорюсь; стане менї легче; відчиню уста мої й відкажу. 
Не дивити мусь на лице чоловіка й нїякому чоловікові лестити не буду, 
Лестити бо я не вмію, нехай би й зараз убив мене Творець мій! 
