Ісаїї.
26.
В той день буде в землї Юдиній ся пісня сьпіватись: Місто кріпке в нас; він спасеннє дав нам замість мурів і валів. 
Відчиняйте ворота, нехай ввійде народ праведний, що любить правду. 
Твердого духом хорониш ти в повному впокої, за те, що він на тебе вповає. 
Вповайте ж на Господа повіки, бо Господь Бог — се твердиня вічна. 
Він поскидав тих, що згорда високо неслися, — той високий город; скинув його, поверг його, скинув у порох. 
Топче його нога, ноги вбогого, стопи нуждарів. 
Путь праведного рівна; ти вирівнуєш стежку праведному. 
(стоячи) На стежцї судів твоїх, Господи, ми вповали на тебе; до твого імени й памяті про тебе змагала душа наша. 
Душею моєю взлїтав я поночі до тебе, й духом у внутрі моєму буду шукати тебе з досьвітнього ранку; коли бо присуди твої дїються на землї, тодї живущі на сьвітї навчаються справедливостї. 
Як безбожний буде помилуваний, — не навчиться справедливостї; він коїти ме лихо в землї праведних, та й не буде оглядатись на Господню велич. 
Господи! ти знімав правицю твою високо, та вони не бачили її; нехай же побачать і засоромляться ненавидники люду твого; огонь твій нехай пожере ворогів твоїх. 
Господи! ти даруєш мир; бо ж усї справи наші ти нам устроюєш. 
Господи, Боже наш! над нами крім тебе панували володарі другі; та ми задля тебе одного імя твоє шануєм. 
Мертві вже не ожиють; велетнї не встануть, бо ти навідався й вигубив їх, та затратив всю память про них. 
Ти намножив люд, Господи, велико намножив; ти прославив себе, розширив гряницї землї. 
Господи! він же тілько в нуждї шукав тебе; виливав тихі молитви, коли кари твої спадали на його. 
Мов та вагітна, як прийде час їй родити, мучиться, кричить у болях, оттак бували й ми перед тобою. 
І ми бували вагітні, мучились, — та родили хиба вітер; спасення-добра не приспорили землї, й невірні осадники землї не попадали. 
Та мерцї твої ожиють, устануть мертві тїла! Оживайте ж, веселїтесь, що в порох лягли; бо роса в тебе, — роса, що живить травицю, й земля викине померших. 
Ійди ж, народе мій, ввійди в свої хатини; зачини за собою двері, сховайся на часинку, докіль гнїв перейде; 
Ось бо, Господь вийде з пробутку свого покарати земнородних за їх беззаконство; й земля видасть із себе кров, що повсисала; не таїти ме вже своїх убитих. 
