2 Коринтян.
3.
Чи нам же починати знов самих себе поручати? або треба нам, як иншим, поручальних листів до вас, чи од вас поручальних (листів?). 
Ви наше посланнє, написане в серцях наших, котре знають і читають усї люде. 
(А й надто) ви явлені, що ви посланнє Христове через служеннє наше, написане не чернилом, а Духом Бога живого, не на камяних скрижалях, а на тїлесних скрижалях серця. 
Надїю ж таку маємо через Христа до Бога, 
бо ми не в силї самі від себе що думати, яко із себе; а сила наша від Бога, 
котрий і дав нам силу бути слугами нового завіту, не букви, а духа; буква бо вбиває, а дух животворить. 
Коли ж служеннє смерти, письмом вирізане на каміннях, було в славі, так що сини Ізраїлеві не могли дивитись на лице Мойсейове задля слави лиця його минущої, 
як же не більше служеннє духа буде в славі? 
Бо коли служеннє осуду — слава, то геть більше служеннє правдї багатше славою. 
Бо й не прославилось прославлене в тій мірі, задля переважуючої слави. 
Коли бо те, що минає, в славі, то багато більше в славі те, що пробуває. 
Маючи оце таке впованнє, уживаємо велику волю, 
а не яко ж Мойсей, що клав покривало на лице своє, щоб сини Ізраїлеві не дивились на конець минущого. 
Та осьліпились думки їх: бо аж до сього дня те ж покривало в читанню старого завіту зостаєть ся невідкрите, котре в Христї зникає. 
Нї, аж до сього дня, коли читаєть ся Мойсея, покривало на серцї їх лежить. 
Як же обернуть ся до Господа, здіймаєть ся покривало. 
Господь же Дух; де ж Господень Дух, там воля. 
Ми ж усї відкритим лицем, поглядаючи як у дзеркало, на славу Господню, преобразуємось у той же образ від слави в славу, яко ж від Господнього Духа. 
