Книга Приповісток Соломонових.
1.
Приповістї Соломона Давиденка, царя Ізраїлського, 
Щоб познати премудрість і науку та зрозуміти слова розсудні; 
Щоб присвоїти собі вправу в розважуваннї, правосудї, в судї та правостї; 
Щоб подати простакам понятливість, а молодикові знаннє й обачність; 
Щоб мудрий вислухав і став іще мудрійшим, а розумний щоб знайшов мудрі ради; 
Щоб нам второпати всяку приповість і замотану мову, слова мудрих та загадки їх: 
Почин премудростї — Господень страх; безумні нехтують і розум і науку. 
Слухай, мій сину, науки батька твого, й не відкидай материного заповіту; 
Бо гарний се вінок на голову твою й прикраса на шию тобі. 
Сину мій! як будуть надити тебе ледачі люде, не слухай їх; 
Як скажуть: Ось ходїм, засядемо, щоб убити, заляжемо на чесного — безвинного, 
Проковтнемо його живого, мов безодня, — цїлого, мов би провалився в пропасть; 
Награбимо добра ми всякого в його, сповнимо доми свої хижим лупом; 
Жереб на твою пайку кидати меш разом із нами, спільний склад буде в нас усїх, — 
Мій сину! не ходи по одній з ними дорозї, зупини ногу твою на їх стежцї, 
Бо ноги їх біжять до злого, і кваплять на пролив крові. 
Шкода ж бо ставити в очах всїх птиць сїла; 
Вони ж чигають на власну кров, і складають зраду проти своїм душам. 
Ось такі дороги всїх тих, що ласі на чуже добро: воно відбирає життє тим, що його загарбали. 
Премудрість говорить по улицях, піднімає свій голос по майданах; 
Вона проповідає по головних зборищах, у ввіходах до міських воріт промовляє, говорючи: 
Доки ж вам, ви невіжі, люба буде темнота? доки, ви дурні, кохати метесь в дурнотї? доки нетямущим буде знаннє противне? 
Приникнїть ід мойму картанню: Ось я пролию на вас мого духа, звіщу вам слова мої. 
Я звала вас, а ви не слухали, я руку простягала, та не було, хто б уважав; 
Моєю радою ви гордували й докорів моїх не приняли. 
За те ж і я насьміюся з вашої погибелї, і радїти му, як найде страх на вас; 
Як прийде на вас переляк, мов та буря, й біда, мов хуртовина, пронесеться над вами; коли обгорне вас смуток і тїснота. 
Тодї кликати муть мене, — та не озовуся; з досьвітку шукати будуть, — та не знайдуть мене. 
За те, що знаннє ви зненавидїли й страху Божого не прийняли, 
Що не схотїли слухати моєї ради, погордували докорами моїми; 
За се їсти муть плоди вчинків своїх та переситяться химерами своїми. 
Так, упрямість невіжів убє їх і байдужність дурних погубить їх; 
Хто ж послухає мене, той буде жити безпечно й спокійно, не лякаючись лиха. 
