Йова.
16.
І відповів Йов і сказав: 
Чув я доволї такого; гіркі з вас усїх потїшителї! 
Чи ти скінчиш вітряну твою мову? і що спонукало тебе таке говорити? 
Вмів би й я так, як ви, говорити, як би душа ваша була на місцї душі моєї; й я узброївся б на вас словами й кивав би над вами головою моєю; 
Додавав би вам відваги язиком моїм, і рушаннєм губ потїшав би вас. 
Та чи я говорю, — не втихає мій смуток; чи перестаю, — він не покидає мене. 
Бо він отсе вичерпав мене. Ти (Боже) спустошив всю семю мою. 
Ти покрив мене морщинами в сьвідоцтво проти мене; знеможілість моя встає проти мене, винуватить мене прилюдно. 
Гнїв його розриває мене й лютує проти мене, скрегоче на мене зубами своїми; ворогом зиркає на мене очима своїми. 
Роззявили на мене пащі свої; ругаючись, бють мене по щоках; всї змовились на мене. 
Бог віддав мене беззаконникові, й в руки безбожникам кинув мене. 
Жив я спокоєн собі, а він потряс мене; взяв мене за шию та побив мене й поставив за цїль собі. 
Стріли його оточили кругом мене; він сїче нутро моє без пощади, й пролив на землю жовч мою; 
Пробиває в менї пролом за проломом, пре на мене, як велитень-воїн. 
Веретище сшив я на тїло моє, й в порох занурив голову мою. 
Вид мій почервонїв від плачу, а на віях моїх тїнь смертна, — 
Хоч нема кривди на руках моїх, та й молитва моя чиста. 
Земле, не закривай крови моєї, й нехай не буде (в тобі) місця жалісному кликові мойму! 
Та оце сьвідок мій на небесах, і на висотах заступник мій. 
Многомовні други мої! До Бога проливає сльози око моє. 
О, коби то міг чоловік правуватись з Богом, як син людський з ближним своїм! 
Та вже доходить мій вік до кінця, й я відходжу в дорогу, якою не вертають. 
