Ісаїї.
32.
Буде час, що на царстві седїти ме правий, та й князї його правити муть по закону; 
Кожен з них буде, мов затула од вітру й захист в негоду; мов джерела води в пустинї й тїнь від високої скелї в землї безводній. 
Очі видющих не будуть закриватись, і уші слухаючих будуть уважні. 
І серце легкодушних вміти ме розважати, й недорікі язики говорити муть ясно. 
Безглуздого не будуть тодї величати поважним, а про зрадливого не скажуть, що він чесний. 
Ледарь бо безглуздий говорить безглуздо, та й серце його мислить про беззаконство, щоб поступати скрито; зневажати Господа, видерти хлїб голодному, та відоймити напій жаждущому. 
У зрадливого дїяльність пагубна: він задумує зраду, щоб погубити бідаху словом ложним, яке б нї було його право! 
Чесна ж людина про чесне гадає й твердо стоїть при всьому, що чесне. 
Ви ж, жіноцтво, богацтвом безпечне! станьте, послухайте голосу його; дочки безжурні, прихилїть слух до словес моїх: 
По рокові та по днях злякаєтесь, ви безпечні! не буде бо зборів винограду та й і жнив не буде. 
Здрогнїтесь, безжурні, стрівожтесь, безпечні! скиньте з себе (дорогі) одежі, а покрийте наготу вашу (дранками)! 
Бити муть себе у груди, (плачучи) про поле, повне достатку, — про лозу виноградню, (колись) уроджайну. 
На полях у мого народу рости муть репяхи та терни, та й на всїх домах веселих у роскішнім містї. 
Бо палати будуть покинені, веселе місто буде полишене. З Офелу та з башти постануть, замість печер, сховища диким ослам та стадам пасущим, 
Аж покіль Господь не виллє на нас Духа з висоти, й пустиня не стане садом, а сади зробляться борами. 
Тодї запанує в степу правда, й правосуд буде пробувати на вроджайнім полі. 
І дїлом правди буде мир, а правосуд зродить — спокій й безпеку вовіки. 
Тодї народ мій жити ме в пробутку мира і в осадах безпечних та в спокійних займищах щасливих. 
Бити ме гряд на лїс, город же утоне в долинї. 
Блаженні ж ви, що сїєте понад усї води, й випускаєте туди вола й осла. 
