Приповісток.
2.
Мій сину! коли приймеш слова мої й заповідї мої ховати меш у себе, 
Коли слух твій вчиниш уважним на мудрість, і наклониш своє серце до роздумовання; 
Коли ти знаннє звати меш до себе й покликувати за розумом; 
Коли будеш шукати його, так як срібла, й докопуватись його, як скарбу, — 
Тодї зрозумієш страх Господень і знайдеш пізнаннє Бога. 
Бо тільки Господь дає премудрість і з його уст виходить знаннє й розум. 
Він праведним приховує спасеннє, він заслоняє тих, що ходять в невинностї; 
Він стежки правди наглядає й береже дороги сьвятих своїх. 
Тодї ти спізнаєш правду й правосуд і всяку путь праву та добру. 
Коли премудрість ввійде в серце тобі, а знаннє над усе душі твоїй любійше буде, 
Тодї обачність оберегати ме тебе, й розум буде на сторожі у тебе, 
Щоб від стежок тебе ледачих урятувати, й від чоловіка кривоязикого, 
Від тих, що праві шляхи покинули й путьми у темряві блукають; 
Від тих, що радїють злу й ледарством веселяться, 
Що шляхи їх криві та що блукають по стежках своїх; 
Та щоб урятувати тебе від жони чужої, від жони другого, що солодко промовляє, 
Що друга юностї своєї понехала й Божий заповіт забула. 
Дім її веде до смертї, а стежки її до мерцїв у пеклї; 
Нїхто, хто завернув до такої, не вертається вже й не ступить на жизняну дорогу. 
Оце ж ступай дорогою добрих і держись стежок, якими праведні ходять. 
Бо тілько праведні наслїдять займанщину, й вікувати муть на нїй вік чисті серцем; 
Ледачі же витрачені будуть із землї, і зрадники будуть викоренені з неї. 
