Дїяння.
23.
Поглянувши ж Павел пильно на раду рече: Мужі брати, я жив у всїй добрій совістї перед Богом до сього дня. 
Архиєрей же Ананїя звелїв тим, що стояли перед ним, бити його в лице. 
Тодї рече Павел до него: Бити ме тебе Бог, стїно побіляна; і ти сидиш, щоб судити мене по закону, а проти закону велиш мене бити? 
Ті ж, що стояли, сказали: Ти архиєрея Божого злорічиш? 
Рече ж Павел: Не знав я, брати, що се архиєрей: писано бо: Не казати меш лихого на князя народу твого. 
Постерігши ж Павел, що одна часть (людей) Садукейська, а друга Фарисейська, покликнув у радї: Мужі брати! я Фарисей, син Фарисеїв; за надїю воскресення мертвих мене судять. 
Як ж се промовив, постала незгода між Фарисеями та Садукеями; і роздїлилась громада. 
Садукеї бо кажуть, що нема воскресення, нї ангела, нї духа, а Фарисеї визнають обох. 
Постав же крик великий; і, вставши письменники части Фарисейської, змагались, говорячи: Нїчого лихого не знаходимо в чоловікові сему; коли ж дух промовив до него або ангел, то не воюймо з Богом. 
І, як постала буча велика, тисячник, опасуючись, щоб вони не розірвали Павла, звелїв воїнам зійти, та, вхопивши його з посеред них, привести в замок. 
Другої ж ночи став перед ним Господь і рече: Бодрись, Павле; як бо ти сьвідкував про мене в Єрусалимі, так ти маєш і в Римі сьвідкувати. 
Як же настав день, зложивши змову деякі з Жидів, заклялись, говорячи, що нї їсти муть, нї пити муть, доки не вбють Павла. 
Було ж більш сорока, що сю клятьбу зробили. 
Приступивши вони до архиєреїв та старших, казали: клятьбою поклялись ми нїчого не їсти, доки не вбємо Павла. 
Тепер же ви дайте знати тисячникові й радї, щоб завтра вивів його до вас, нїби хочете розвідатись пильнїще про справу його; ми ж, поки ще він наближить ся, готові будемо вбити його. 
Прочувши ж син сестри Павлової про їх задум на него, прийшовши і ввійшовши в замок, сказав Павлові. 
Покликавши ж Павел одного з сотників, рече: Одведи хлопця сього до тисячника; має бо щось сказати йому. 
Він же, взявши його, повів до тисячника, й каже: Вязник Павел, покликавши мене, просив привести до тебе сього хлопця; має бо щось сказати тобі. 
Узявши ж його за руку тисячник, і відійшовши на самоту, питав його: Про що ти маєш звістити менї? 
Він же каже, що Жиди змовились просити тебе, щоб завтра привів Павла до них у раду, наче б хотїли лучче розпитатись про него. 
Ти ж не слухай їх: засїдаєть ся бо їх на него більш сорока чоловік, що закляли ся не їсти й не пити, доки не вбють його; і тепер готові вони, дожидаючи від тебе обіцянки. 
Тисячник же відпустив хлопця, звелївши нїкому не казати, що се виявив єси передо мною. 
І, покликавши двох із сотників, каже: Наготовте дві сотнї воїнів, щоб ішли в Кесарию, та сїмдесять комонників, та дві сотнї стрельцїв на третю годину ночи; 
і скотину наготовити, щоб, посадивши Павла, одвели цїлого до старости Феликса. 
Написав же й лист такого змісту: 
Клавдий Лизия вельможному старостї Феликсові: радуй ся. 
Чоловіка сего Жиди схопили і мали вбити; я ж, пристигши з військом, одняв його, довідавшись, що він Римлянин. 
Хотївши ж довідатись про причину, за що обвинували його, увів його в раду їх, 
і знайшов, що обвинували його про питання закону їх, та нїякої вини, достойної смерти або кайданів, нема в йому. 
Як же сказано менї про зраду, що мала бути од Жидів на чоловіка сього, зараз післав я його до тебе, звелївши і винувателям його говорити перед тобою, що мають на него. Бувай здоров. 
Воїни ж, як звелено їм, узявши Павла, повели в ночі в Антипатриду. 
А назавтра, зоставивши комонників ійти з ним, вернулись у замок. 
Вони ж, ввійшовши в Кесарию і оддавши лист старостї, поставили перед ним і Павла. 
Прочитавши ж староста і спитавши, з якої він країни, та довідавшись, що з Киликиї, 
слухати му тебе, каже, як прийдуть винувателї твої. І звелїв стерегти його в преториї Іродовій. 
