Якова.
3.
Не бувайте многі учителями, браттє моє, знаючи, що більший осуд приймемо. 
Багато бо грішимо всї. Коли хто в слові не грішить, се звершений чоловік, сильний обуздати і все тїло. 
Ось бо і коням узди в роти вкладаємо, щоб слухали нас, і все тїло їх повертаємо. 
Ось і кораблї, хоч які величезні, і страшенними вітрами носять ся, обертають ся малим стерном, куди воля стерника хоче. 
Так само й язик — малий член, а вельми хвалить ся. Ось малий огонь, а які великі речі палить! 
І язик огонь, сьвіт неправди; так, язик стоїть між членами нашими, сквернячи все тїло, і палючи круг природи, а запалюючись од геєнни. 
Всяка бо природа, зьвірей і птиць, гадів і морських (зьвірів) вгамовуєть ся і вгамовано природою чоловічою; 
язика ж нїхто з людей не може вгамувати; без упину бо (се) зло, повне отрути смертоносної. 
Ним благословляємо Бога і Отця, і ним кленем людей, що постали по подобию Божому. 
Із тих же уст виходить благословеннє і проклін. Не подобає, браттє моє любе, сьому так бути. 
Хиба криниця з одного джерела випускає солодке і гірке? 
Хиба може, браттє моє, смоківниця маслини родити, або виноградина смокви? Так само нї одна криниця не дає солоної і солодкої води. 
Хто мудрий та розумний між вами, нехай покаже з доброго життя дїла свої в лагідности і премудрости. 
Коли ж гірку зависть маєте та сварку в серцї вашому, то не величайтесь і не кривіть на правду. 
Не сходить ся премудрость звише, а земна (вона), душевна, бісовська. 
Де бо зависть та сварка, там безладдє і всяке лихе дїло. 
А та премудрость, що звише, найперше чиста, потім мирна, лагідна, покірлива, повна милости і добрих овочів, безсторонна і нелицемірна. 
Овощ же праведности сїєть ся в упокої тим, хто творить упокій. 
