Приповісток.
29.
Коли чоловіка картають, а він все таки тугошийий, то й буде розбитий, й не буде йому лїку. 
Як много праведних, — люде веселяться; як запанують же ледачі, тодї народ стогне. 
Хто любить мудрість, той отцеві втїха, хто ж з блудницями живе, той майно марнує. 
Правосуд царя скріпляє країну, хто ж бажає подарунків, — пустошить її. 
Хто леститься другу свому, стелить сїтї під ноги йому. 
В грісї в ледачого — сїть про його, а праведний — все веселий і радуєсь. 
Праведний щиро вникає у справу бідних, безбожний не розбірає справи. 
Люде розворотні ворохоблять місто, мудрі ж неспокій втихомиряють. 
Як мудрий із дурним заведе рахубу, то, чи гнїваєсь, чи сьміється, — не має спокою. 
Безвинного не люблять душогубцї, а праведні журяться про життє його. 
Дурний усю свою досаду виливає, а мудрий здержує її. 
Як любо панові слухати неправди, то й всї слуги в його ледачі. 
І бідні й деруни помішані з собою, та обох їх очам дає Господь сьвітло. 
Коли вбогих царь по правдї судить, то престол його на все утвердиться. 
Лоза й огроза — вони дають мудрість; та син, лишений на волю, соромить матїр. 
Як множаться безбожні люде, множиться й беззаконність, та праведні побачять їх погибель. 
Карай твого сина, а дасть спокій тобі, й принесе радість серцю твойму. 
Як нїкому, (Божу) обявляти правду, ійде народ в розтеч; щаслив лиш той, хто додержує закону. 
Словами годї раба навчити; хоч він їх і чує, та що ж не слухає. 
Чи бачив ти чоловіка, прудкого до мови? — на дурного більш надїї анїж на його. 
Коли слуга з малку в розкошах зростає, схоче він опісля зробитись сином. 
Чоловік гнївливий розводить сварку, та й палкий не трохи грішить. 
Гординя веде чоловіка в погорду, а покірний духом наживає честї. 
Хто з злодїєм дїливсь, ненавидить свою душу; він чує закляттє, та не виявляє. 
Хто боїться людей, той в біду попаде; хто ж боїться Господа, буде безпечен. 
Многі шукають ласки в володарів (земних), та долею людською — володїє Господь. 
Гидота праведним — чоловік ледачий, безбожнику ж гидота — хто ходить правою дорогою. 
