Книга пророка Аввакума.
1.
Видиво, явлене пророку Аввакумові: 
Ой докіль, Господи, буду я взивати, а ти не почуєш, — буду голосити до тебе про насиллє, а ти не спасеш? 
Про що даєш бачити менї кривду, й дивитись на нужду? Рабунок і насильство перед очима в мене; родиться що-раз більше ворогуваннє, підіймається незгода. 
Ось, закон утратив силу, справедливого суду нема; безбожний перемагає праведного, а суд виходить переворотний. 
Розгляньтесь проміж народами, придивітесь уважно (моїм дїлам), а ви зачудуєтесь; я бо ще за ваших часів учиню таке, що ви б і не повірили, як би вам хто розповідав. 
Ось бо, я підійму Халдеїв, нарід жорстокий, та бутний, що широко по землї буяє, щоб загорнути осади, які до його нїколи не належали. 
Страшний він і грізний, сам собі становить він право, рядить, як сам хоче. 
В його конї бистрійші над парди, а швидкійші над вовки смерком; кінниця його розбігається на всї боки; орлом приходять-прилїтають їздецї його здалека, й кидаються на здобич. 
Цїлою силою виступає він на влови, встромивши зір наперед себе, загортає полонян, як пісок. 
Насьміхається він із царів, збиткується над князями; іграшка йому всякий замок: усипле вал та й звойовує його. 
Тодї надувається ще більш дух його; він ходить-буяє; сила його — вона богом йому. 
Та чи ж ти, Господи, не Бог мій, не Сьвятий мій з давен давнезних? Нї, ми не погибнемо! Ти, Господи, тілько задля суду напустив його. Скеле моя! ти лиш на кару призначив його. 
Не твоїм чистим очам дивитись на лиходїйства, не тобі приглядатись угнїтанню! Чом же ти позираєш мовчки на лиходіїв, як безбожник пожерає того, що праведнїйший від його? 
Чом же ти покидаєш людей, як рибу у морі, як ті повзючі, що в їх нема пана? 
Ось, він витягає їх усїх вудкою, захоплює в сак, забірає в свої неводи, та й радується тим і веселиться. 
За се він сїтї своїй жертву приносить й кадить неводу свому, бо має від них пай свій товстий й їду смаковиту. 
Чи ж проте має він все сїть свою випорожнювати й безнастанно вигублювати народи безмилосердно? 
