Маттея.
27.
Як же настав ранок, зробили раду всї архиєреї й старші людські на Ісуса, щоб убити Його; 
і, звязавши Його, повели тай передали Його Понтийському Пилату, ігемонові. 
Тодї, побачивши Юда, зрадник Його, що Його осуджено, розкаяв ся, і вернув трийцять срібняків архиєреям та старшинї, 
кажучи: Згрішив я, зрадивши кров невинну. Вони ж сказали: Що нам до того? ти побачиш. 
І, покинувши він срібняки в церкві, вийшов і відійшовши, повісив ся. 
Архиєреї ж, взявши срібняки, сказали: Не годить ся класти їх у скарбоню, бо се цїна крові. 
Зробивши ж раду, купили за них ганчарське поле, щоб ховати на йому захожих. 
Через се зветь ся поле се Кріваве Поле по сей день. 
Тодї справдилось, що сказав Єремія пророк, глаголючи: І взяли вони трийцять срібняків, цїну цїненного, котрого цїнено з синів Ізраїля, 
і дали їх на ганчарське поле, як повелїв менї Господь. 
Ісус же стояв перед ігемоном; і питав Його ігемон, кажучи: Чи Ти цар Жидівський? Ісус же рече йому: Ти сказав єси. 
А, як винуватили Його архиєреї та старші, не відказував нїчого. 
Тодї каже до Него Пилат: Хиба не чуєш, скільки сьвідкують на Тебе? 
І не відказав Він йому нї на одно слово, так що ігемон вельми дивував ся. 
На сьвято ж звик був ігемон одпускати народові одного вязника, которого вони хотїли. 
Мали ж тодї знаного вязника, на прізвище Вараву. 
Як же вони зібрались, сказав їм Пилат: Кого хочете, щоб одпустив вам: Вараву, чи Ісуса, на прізвище Христа? 
Знав бо, що через зависть видали Його. 
Як же сидїв він на судищі, прислала до него жінка його кажучи: Нїчого тобі й праведнику сьому; багато бо терпіла я сьогоднї вві снї через Него. 
Архиєреї ж і старші наустили народ, щоб випросили Вараву, Ісуса ж убили. 
Озвав ся ж ігемон і рече до них: Кого хочете з двох, щоб випустив вам? Вони ж сказали: Вараву. 
Каже до них Пилат: Що ж оце робити му з Ісусом, на прізвище Христом? Кажуть йому всї: Нехай буде розпятий. 
Ігемон же каже: Що бо злого зробив? Вони ж кричали ще гірш: Нехай буде розпятий. 
Бачивши ж Пилат, що нїчого не врадить, а ще більш росте буча, взявши води, помив руки перед народом, і каже: Невинен я крові праведника сього; ви побачите. 
І, озвавшись увесь народ, сказав: Кров Його на нас і на дїти наші. 
Тодї відпустив їм Вараву; Ісуса ж, побивши, передав, щоб розпято Його. 
Тодї воїни ігемонові, взявши Ісуса на судище, зібрали на Него всю роту. 
І, роздягнувши Його, накинули на Него червоний плащ; 
і, сплївши вінець із тернини, положили на голову Йому, а тростину в правицю Його; і кидаючись на колїна перед Ним, насьміхались із Него, кажучи: Радуй ся, царю Жидівський! 
І, плюючи на Него, брали тростину, й били по голові Його. 
І, як насьміялись із Него, зняли з Него плащ, і надїли на Него одежу Його, й повели Його на розпяттє. 
Виходячи ж, знайшли чоловіка Киринейського, на ймя Симона; сього заставили нести хрест Його, 
І прийшовши на врочище (місце) Голгота, чи то б сказати Черепове місце, 
дали Йому пити оцту, змішаного з жовчю; і, покуштувавши, не хотїв пити. 
Розпявши ж Його, подїлили одежу Його, кинувши жереб, щоб справдилось, що сказав пророк: Подїлили собі шати мої, й на одежу мою кинули жереб. 
І, посїдавши, стерегли Його там; 
і прибили над головою Його написану вину Його: Се Ісус, цар Жидівський. 
Тодї розпято з Ним двох розбійників, одного по правицї, а другого по лївицї. 
Мимойдучі ж хулили Його, киваючи головами своїми, 
і кажучи: Ти, що руйнуєш церкву, й за три днї будуєш її, спаси ся сам. Коли ти Син Божий, зійди з хреста. 
Так само ж і архиєреї, насьміхаючись із письменниками та старшими, казали: 
Инших спасав, а себе не може спасти. Коли Він царь Ізраїлський, нехай тепер зійде з хреста, й ввіруємо в Него; 
Він уповав на Бога; нехай тепер визволить Його, коли хоче Його; казав бо: Я Син Божий. 
Так само й розбійники, що були розпяті з Ним, докоряли Йому. 
Від шестої ж години настала темрява по всїй землї до години девятої. 
Коло девятої ж години покликнув Ісус великим голосом, глаголючи: Ілі, Ілі лама савахтані; те єсть: Боже мій, Боже мій, чом мене покинув єси? 
Деякі ж, що там стояли, почувши, казали: Що Ілию кличе сей. 
І зараз, побігши один із них, і взявши губку, сповнивши оцтом і, настромивши на тростину, поїв Його. 
Останнї ж казали: Нехай; побачимо, чи прийде Ілия спасати Його. 
Ісус же, знов покликнувши великим голосом, зітхнув духа. 
І ось завіса церковня роздерлась надвоє од верху до низу, й земля затрусилась, і скелї порозпадались; 
і гроби порозкривались; і многі тїла сьвятих усопших повставали, 
і, вийшовши з гробів після воскресення Його, поприходили у сьвятий город, і показались многим. 
Сотник же да ті, що були з ним і стерегли Ісуса, побачивши трус і те, що сталось, полякались тяжко, кажучи: Справдї, Божий Син був сей. 
Було там багато й жінок, що оддалеки дивились, котрі прийшли слїдом за Ісусом із Галилеї, служачи Йому. 
Між ними була Мария Магдалина, й Мария, мати Яковова та Йосиїна, й мати синів Зеведеєвих. 
Як же настав вечір, прийшов чоловік заможний з Ариматеї, на ймя Йосиф, що й сам учив ся в Ісуса. 
Сей, приступивши до Пилата, просив тїла Ісусового. Тодї Пилат і звелїв оддати тїло. 
І взявши тїло Йосиф, обгорнув його плащеницею чистою, 
положив його у новім своїм гробі, що висїк у скелї; й прикотивши великого каменя до дверей гробу, одійшов. 
Була ж там Мария Магдалина й друга Мария, і сидїли навпроти гроба. 
Завтрішнього ж дня, що після пятницї, зібрались архиєреї та Фарисеї до Пилата, 
кажучи: Пане, згадали ми, що той обманщик казав, ще живий: Через три днї встану. 
Звели ж оце стерегти гроба до третього дня, щоб прийшовши ученики Його в ночі, не вкрали Його, й не сказали народові: Устав із мертвих; і буде остання омана гірша первої. 
Сказав же їм Пилат: Маєте сторожу: йдїть забезпечте, як знаєте. 
Вони ж, пійшовши, забезпечили гріб, запечатавши камінь, із сторожею. 
