2 Коринтян.
4.
Тим же то, маючи се служеннє, яко же помилувані, не слабнемо, 
а відреклись тайного в безчестю, не ходячи в лукавстві, анї хитруючи словом Божим, а явленнєм правди поручаючи себе всякій совістї чоловічій перед Богом. 
Коли ж і закрите благовістє наше, то у погибаючих єсть закрите, 
в котрих бог віку сього осьліпив думки їх, невірних, щоб не засияло їм сьвітло благовістя слави Христа, котрий єсть образ Бога. 
Бо ми не себе самих проповідуємо, а Христа Ісуса Господа, себе ж самих слугами вашими Ісуса ради. 
Бо Бог, що звелїв з темряви засияти, той засьвітив у серцях наших на просьвіченнє розуміння слави Божої в лицї Ісус-Христовім. 
Маємо ж скарб сей у глиняних посудах, щоб премножество сили було від Бога, а не від нас. 
У всьому горюємо, та не нарікаємо; трівожимось, та не теряємо надїї; 
гонять нас, та ми не покинуті; повалені ми, та не погублені; 
всякого часу мертвість Господа Ісуса на тїлї носимо, щоб і життє Ісусове в тїлї нашому являло ся. 
Завсїди бо нас живих на смерть видають задля Ісуса, щоб і життє Ісусове являлось у смертному тїлї нашому. 
Тим же оце смерть в нас орудує, а життє в вас. 
Мавши той же дух віри, по писаному: Я вірував, тим і глаголав, і ми віруємо, тим і глаголемо, 
знаючи, що хто підняв Господа Ісуса, і нас через Ісуса підійме і поставить з вами. 
Все бо задля вас, щоб богата благодать через благодареннє многих намножувалась на славу Божу. 
Тим то не слабнемо; нї, хоч зовнїшнїй наш чоловік млїє, та нутряний обновляєть ся день у день. 
Бо теперішня легкота горя нашого надто над міру приготовлює нам вічню вагу слави, 
нам, що не дивимось на видоме, а на невидоме; що бо видоме, дочасне, що ж невидоме, вічне. 
