Йова.
29.
І повів Йов далїй поважну мову свою й говорив: 
О, коли б я був такий, як у тих місяцях, що минули, як у ті днї, коли Бог ще стеріг мене; 
Коли його сьвітло ще блищало в мене над головою, й я при сьвітлї (ласки) його ходив посеред темряви; 
Як в молодощах моїх ласка Божа витала понад наметом моїм; 
Коли то Вседержитель був ще зо мною, а дїти мої кругом мене; 
Коли то дороги мої залиті були молоком, а скеля точила потоки олїї! 
Тодї виходив я, було до воріт міста, й уставляв на майданї сїдалище себі, 
Хлопцї загледять мене, й ховаються, старцї встають і стоять; 
Значні здержуються від бесїди й кладуть палцї на уста свої. 
Голос старшин умовкає, а язик прилипає до піднебіння в їх. 
Ухо, що почує мене, вже й благословляє мене; око, що бачить мене, вже мене й величає; 
Бо рятував терплячого, що голосив, і сироту безпомочного. 
Хто погибав, того благословеннє приходило на мене, а серцю вдовицї подавав я відраду. 
Я одягавсь у справедливість, а суд мій окрашував мене, мов мантиєю й вінцем. 
Я був очима слїпому й ногами кульгавому; 
Я був батьком убогим і всяку справу незнану розбірав я розважливо. 
Злюцї торощив я челюстї і виривав із зубів у його здобичу. 
От і мовляв я собі: Вмру я в свойму гнїздї й днїв моїх буде много, як піску; 
Корінь мій відкритий буде приступови води, й роси ночувати муть на галуззю мойму. 
Слава моя не зостарієсь, а лук мій останесь кріпким у руцї в мене. 
Бувало, слухали мене, й дожидали мовчки поради моєї. 
Слів моїх уже й не розбірали, слова мої капали дощиком на них. 
Дожидали мене, й, як (земля) до опізненого дощу, отвирали роти свої. 
Бувало, всьміхнусь до них — а вони й не довіряють; веселого лиця мого нїколи не омрячили. 
Я назначав поступки їх, і засїдав на передньому місцї, та жив, нїби царь проміж своїм військом, як утїшитель плачучих. 
