Йова.
12.
І відповів Йов і сказав: 
Справдї так! Тілько ви одні люде, і з вами вмре разом і мудрість! 
Але ж і в мене є серце, як у вас, не стою я позаду; та й хто ж не знає сього самого? 
Посьміхом другові мойму стався я, що до Бога кликав і Бог одвічав менї; посьміхом — чоловік справедливий і невинний! 
Оттак, по думцї того, що сидить собі спокійно, нїзащо є лучиво, призначене тим, що їх ноги потикаються. 
За те спокійні й безпечні домівки в грабителїв, роздратовуючих Бога, бо вони Бога, неначе в руках своїх носять! 
І справдї: спитай у зьвірят, а вони навчать тебе, — в птаства під небом, а воно зʼясує тобі; 
Або поговори з землею, а вона повчить тебе, та й риби в морі скажуть тобі: 
Хто з усього того не взнає, що рука Господня сотворила се? 
В його руцї дух всього живучого й душа кожного людського тїла. 
Чи ж не ухо розбірає слова, й чи не язик доходить смаку страви? 
Так і в старцїв мудрість, а в довголїтників розум. 
У него ж (Бога) премудрість і міць; в його рада й розум. 
Що він розорить, того вже нїхто не збудує; кого він зачинить, нїхто йому не відомкне. 
Задержить води, — все повисихає, пустить їх, — розбурять землю. 
У його сила й премудрість, перед ним той, хто зблудив, і той, хто звів із дороги. 
Він приводить порадників до нерозваги, а суддїв до дурноти. 
Здіймає пояс із царів, і оперізує верівкою стан їх; 
Уймає князям їх почестї, й повалює хоробрих; 
Уймає проречистим язик, і в старцїв мутить розум; 
Окриває стидом людей значніх, і безсилить потужних; 
Виявляє, що глибоко крилось у темряві, й виводить на сьвітло, що в тїнї смертній; 
Множить народи й вигублює їх; розсїває народи, й збірає їх докупи. 
Віднімає розум у голов народів землї й пускає їх блудом у пустинї, де нема шляху; 
Помацьки ходять вони в темряві без сьвітла, й заточуються, неначе пяні. 
