Дїяння.
16.
Прийшов же у Дервию та в Листру; і ось був там один ученик, на ймя Тимотей, син однієї жінки, вірної Жидівки, батька ж Грека, 
що мав добру славу між братами у Листрі та Ікониї. 
Сього схотїв Павел узяти з собою; і взявши обрізав його задля Жидів, що були в тих місцях; знали бо всї батька його, що був Грек. 
Як же проходили городи, передавали їм хоронити устави, постановлені від апостолів та старших, що в Єрусалимі. 
Церкви ж утверджувались у вірі, і прибували числом що-дня. 
Як же пройшли Фригию та Галацьку сторону, заборонив їм сьвятий Дух промовляти слово в Азиї. 
Прийшовши ж в Мисию, поривались ійти в Витинию, і не пустив їх Дух. 
Перейшовши ж Мисию, прийшли в Трояду. 
І явилось уночі видїннє Павлу: стояв один чоловік Македонець, благаючи його й говорячи: Прийшовши в Македонию, поможи нам. 
Як же видїннє увидїв, забажали ми зараз іти в Македонию, зрозумівши, що Господь покликав нас благовіствувати їм. 
Пустившись тодї з Трояди, приспіли ми в Самотракию, другого ж дня в Неаполь, 
а звідтіля в Филипи, котрий єсть первий город тієї части Македониї, — осада. Пробували ж ми в сьому городї кілька днїв. 
А субітнього дня вийшли геть з города над річку, де бувало звичайно моленнє, і посїдавши говорили до жінок, що посходились. 
І слухала нас одна жінка, на ймя Лидия, купчиха кармазином, із города Тиятирського, що шанувала Бога; їй же Господь відчинив серце уважати на глаголане від Павла. 
Як же охрестилась вона і дім її, благала, говорячи: Коли ви судили мене, що я вірна Господеві, то, ввійшовши в господу мою, пробувайте. І присилувала нас. 
Стало ся ж, як ми йшли на молитву, зустріла нас одна дївчина, що мала духа віщого, і котра заробіток великий давала панам своїм, ворожачи. 
Ся, йдучи слїдом за Павлом та за нами, покликувала, кажучи: Сї люде — слуги Вишнього Бога, що звіщають нам дорогу спасення. 
Робила ж се многі днї. Далїй Павел, розсердившись і обернувшись, рече духові: Повелїваю тобі імям Ісуса Христа, вийди з неї. І вийшов тієї ж години. 
Видївши ж пани її, що пропала надїя заробітку їх, схопивши Павла та Силу, потягли їх на майдан до князїв. 
І привівши їх до воївод, казали: Сї люде вельми трівожать город наш, бувши Жидами, 
і навчають звичаїв, котрих не годить ся нам приймати, анї робити, бувши Римлянами. 
І встав народ проти них, а воїводи, роздерши одежу їх, звелїли бити їх. 
І завдавши їм багато ран, повкидали в темницю, звелївши темничнику пильно стерегти їх 
Котрий прийнявши такий наказ, повкидав їх у саму середню темницю і позабивав ноги їх у колоду. 
О півночі Павел та Сила молившись славили Бога піснею, і чули їх вязники. 
Нараз став ся великий трус, так що аж підвалини в вязницї захитались; і повідчинялись зараз усї двері, і поспадали кайдани з усїх. 
Прокинувши ся ж темничник од сну, та побачивши відчинені двері темницї, вийнявши меч, хотїв себе вбити, думаючи, що повтїкали вязники. 
Покликнув же голосом великим Павел, говорячи: Не роби собі нїчого лихого, всї бо ми тут. 
Попросивши ж сьвітла, вбіг трусячись, і припав до Павла та Сили, 
а, вивівши їх геть, каже: Добродїї, що менї робити, щоб спастись? 
Вони ж рекли: Віруй в Господа Ісуса Христа, то спасеш ся ти і дім твій. 
І глаголали йому слово Господнє, і всїм, що в дому його. 
І, взявши їх тієї ж нічної години, пообмивав рани, та й охрестив ся сам і всї його зараз. 
І, повівши їх у господу свою, заставив перед ними стіл, і веселив ся з усїм домом, увірувавши в Бога. 
Як же настав день, прислали воїводи паличників, кажучи: Відпусти людей сих. 
Звістив же темничник про сї слова Павла, що прислали воїводи, щоб відпустити вас; 
Павел же рече: Бивши нас прилюдно неосуджених людей римських, повкидали в темницю, а тепер потай нас виганяють? Нї бо, а нехай самі, прийшовши, виведуть нас. 
Звістили ж воїводам паличники слова сї; і перелякались, почувши, що вони Римляне. 
І прийшовши благали їх, і вивівши просили, щоб вийшли з города. 
І, вийшовши вони з темницї, прийшли до Лидиї, і, побачивши братів, утїшили їх, та й пійшли. 
