Йова.
15.
І відказав Елифаз із Теману й промовив: 
Хиба ж стане мудрий відповідати своїм пустим знаннєм і сповняти нутро своє вітром палючим, 
Виправдувати себе словами марними й бесїдою, що не має нїякої сили? 
Ти ж і ввесь страх відкинув і за малу маєш собі річ, говорити до Бога! 
Се ж безбожність твоя настроїла так уста твої й ти вибрав язик лукавих! 
Тебе усуджують власні уста твої, а не я, і твій язик говорить проти тебе. 
Хиба ти первим родивсь чоловіком і перше, нїж гори, сотворений? 
Хиба в Бога ти в радї бував і (його) премудрість собі присвоїв? 
Що знаєш ти, чого б і ми не знали? Що розумієш ти, чого б і ми не розуміли? 
Е й проміж нами сїдоголові й старцї, що перейшли віком і батька твого. 
Хиба ж се мала річ, щоб Бог тебе потїшив? чи й сього ти не знаєш? 
Куди пориває тебе серце твоє, й куди так гордо спозираєш? 
Чому ти справив проти Бога дух твій і устами твоїми такі слова верзеш? 
Що таке чоловік, щоб йому бути чистим, і хиба праведен той, хто вродився від жінки? 
Глянь, він і сьвятим своїм не доймає віри, й самі небеса перед ним ще нечисті: 
Тимпаче ж нечиста й гидка людина, що, наче воду, пє беззаконність. 
Я буду говорити тобі, тільки слухай мене; я роскажу тобі те, що видав, 
Що чували мудрі й не затаїли чуваного від батьків своїх; 
В їх одних у руках була ще вся земля, і нї один чужинець ще не вештавсь між ними: 
Поки ледачий живе, поти він і мучить себе, та й число лїт (його муки) закрите перед гнобительом; 
Шум страху в його в ушах, і під час спокою йде на його вбийник. 
Не сподївається він із темряви спастися, а всюди меч перед собою бачить. 
Блукаєсь усюди за куском хлїба; знає, що вже йому наготовлений, вже й під рукою в його день чорний. 
Страшить його нужда, й тїснота подолїває його, наче царя перед боєм, — 
За те, що простягав проти Бога він руку, й що вставав навпроти Вседержителя, 
Виступав проти його з гордою шиєю, поза грубими щитами своїми; 
За те, що вкрив лице собі салом своїм, а боки свої обложив жиром. 
І оселиться він у містах розвалених, в господах, де вже нїхто не живе, що призначені на розвалини. 
Не забагатїє він, і не вцїлїє майно його, й не розшириться по землї добуток його. 
Мороку він не втече; галуззє його полумє спалить, а його самого подихом уст своїх захопить. 
Оманений нехай не довіряє марнотї, бо марна буде й заплата йому. 
Перед часом прийде конець йому, й віттє його не буде зеленїти. 
Мов виноградина та, поскидає він недоспілу ягоду свою, й, як маслина, поронить цьвіт свій. 
Оттак опустїє дом безбожника, й огонь пожере шатри підкупства, 
(в думцї) Почав він зло, а зродив льжу, та й нутро (серце) його наготовує зраду. 
