Йова.
23.
І озвавсь Йов і рече: 
Ще й сим разом бесїда моя гірка; бо ж і страдання мої більші, нїж стогнання мої. 
О, коли б я знав, де знайти його (Бога), й зміг доступити до престолу його! 
Я виясив би перед ним справу мою, й уста мої сповнились би оправдуваннєм; 
Я б тодї знав, якими словами він менї відповів би, й зрозумів би, що би він менї сказав. 
Та чи ж став би то він у повній своїй силї зо мною спорити? О, нї! нехай би тільки звернув увагу на мене. 
Тодї я, як праведник, міг би розправлятись із ним — і я на все одержав б виправданнє від суддї мого. 
А то я йду вперед — і нема його, повертаю назад і не зустріну його. 
Чи робить він що по лївій сторонї, я не бачу; чи скритий десь по правій, я не догляну. 
Він же путь мій знає; нехай же ж випробує мене, — я вийду, як золото, чистий. 
Бо моя нога стоїть твердо на стежцї його; путї його я пильнував і не відхилявся. 
Од заповідї уст його не відступав я; слова уст його хранив я пильнїйш, як мої постанови. 
Та він і непорушний; й хто зміг би відвести його? він чинить, що захоче душа його. 
Так, він доведе до кінця, що призначив про мене, а такого в його дуже багато. 
Тим то я й дрожу перед ним; думаю — й серце холоне. 
Бог зломив мого духа, страхом натхнув Вседержитель. 
О, чому ж не затратив він мене, закіль ще ся темрява налягла, й не спрятав морок перед видом моїм! 
