ПСАЛЬМА.
102.
Молитва нужденного, що, униваючи серцем, виливає жаль свій перед Господом. Господи, почуй молитву мою, і прийми жаль мій! 
Не ховай лиця твого в день тїсноти моєї; прихили ухо до мене; в день, коли призиваю тебе, не гайся, вислухай мене. 
Бо днї мої, як дим, улїтають, і костї мої, як у жарі, тлїють. 
Як билина, серце моє обгоріло та ізсохло, вже забув я хлїб мій їсти. 
Від голосу мого стогнання пристали костї мої до тїла. 
Я, мов пеликан в пустинї, мов сова на руїнах. 
Не сплю і став, як одинока пташина на криші. 
Цїлий день кепкують з мене вороги мої; кленуться мною ті, що проти мене лютують. 
Попіл став для мене хлїбом, а напиток мій з сльозами мішаю, 
Задля гнїву твого і яростї твоєї; ти бо підняв мене, і кинув мене. 
Днї мої, як тїнь зникають, і як трава я сохну. 
Ти ж, Господи, будеш по віки, і память твоя з роду в рід. 
Ти встанеш, змилосердишся над Сионом; час бо вже, помилувати їх, прийшов бо визначений час. 
Твої бо слуги полюбили каміння його, і жаль їм розвалин його. 
І побояться народи імені Господа, і слави твоєї всї царі землї. 
Коли Господь відбудує, явиться в славі своїй. 
Він прихилиться до молитви понижених, і молитвою їх не погордує. 
Буде се написано для будучих потомків; і нарід наново сотворений буде Господа хвалити. 
Він бо глянув з висоти сьвятинї своєї, Господь споглянув з неба на землю, 
Щоб почути стогнаннє невільника, щоб розкувати дїтей смертї. 
Щоб звіщали імя його на Сионї і хвалу його в Ерусалимі, 
Коли разом зберуться народи і царства, щоб Господеві служити. 
Він змучив в дорозї силу мою; вкоротив днї мої. 
Я сказав: Боже мій, не возьми мене в половинї днїв моїх! Від роду до роду лїта твої! 
З нащаду сьвіта ти утвердив землю, і небеса — твориво рук твоїх. 
Вони перейдуть, ти ж останешся, вони всї, як одежа, зостаріються; як шати переміниш їх, і вони переміняться. 
Ти ж все той самий, і лїтам твоїм нема кінця. 
Сини слугів твоїх будуть жити, і насїннє їх не загине перед тобою. 
