Job.
10.
Jag är trött på livet, jag vill släppa fram min klagan, jag talar i min själs bitterhet. 
Jag vill säga till Gud: Fördöm mig inte. Låt mig veta varför du anklagar mig. 
Gläds du åt att förtrycka, att förkasta dina händers verk och låta ditt ljus skina över de gudlösas rådslag? 
Har du ögon som en varelse av kött, ser du så som människor ser? 
Är dina dagar som en människas dagar, dina år som en mans levnadstid? 
Du letar ju efter min skuld och söker min synd, 
du som vet att jag är oskyldig och att ingen kan rädda ur din hand. 
Dina händer har format mig och gjort varje del av mig, och ändå vill du fördärva mig! 
Tänk på hur du formade mig som lera, och nu låter du mig bli stoft igen! 
Du hällde ut mig som mjölk och lät mig stelna som ost. 
Du klädde mig med hud och kött och vävde mig samman av ben och senor. 
Liv och nåd gav du mig, din omsorg bevarade min ande. 
Men detta gömde du i ditt hjärta – jag vet att du tänkte så – 
att om jag syndade, skulle du vakta på mig och inte lämna min skuld ostraffad. 
Ve mig om jag är skyldig! Men är jag oskyldig kan jag ändå inte lyfta mitt huvud, för jag fylls av skam och ser mitt lidande. 
Och höjde jag huvudet skulle du jaga mig som ett lejon och åter visa din förunderliga makt mot mig. 
Du skulle föra fram nya vittnen mot mig och låta mig känna din vrede mer och mer, du skulle sända här efter här mot mig. 
Varför tog du mig ut ur moderlivet? Om jag ändå hade dött innan något öga såg mig! 
Om jag ändå aldrig varit till, utan förts från moderlivet till graven! 
Min tid är kort. Låt mig vara, lämna mig i fred så att jag får en stund av glädje 
innan jag går bort för att aldrig komma tillbaka, till mörkrets och dödsskuggans land, 
till ett land med dunkel som djupaste natt, till dödsskugga och förvirring där ljuset är som djupaste natt. 
