Psaltaren.
90.
En bön av gudsmannen Mose. Herre, du har varit vår tillflykt från släkte till släkte. 
Innan bergen blev till och du skapade jorden och världen, från evighet till evighet är du, Gud. 
Du låter människan vända åter till stoft, du säger: "Vänd om, ni människors barn!" 
Tusen år är i dina ögon som dagen i går som försvann, som en av nattens timmar. 
Du sköljer bort dem, de är som en sömn. Om morgonen gror de som gräset, 
om morgonen gror det och blomstrar, mot kvällen vissnar det och torkar. 
Vi går under genom din vrede, förskräckta av din glöd. 
Du ställer våra synder inför dig, våra hemligheter i ditt ansiktes ljus. 
Alla våra dagar försvinner genom din vrede, vi slutar våra år som en suck. 
Vårt liv varar sjuttio år, eller åttio om krafterna räcker. När det är som bäst är det möda och bekymmer. Snart är det slut och vi flyger bort. 
Vem känner din vredes kraft och din harm så att han fruktar dig? 
Lär oss att våra dagar är räknade, så att vi får visa hjärtan. 
Kom tillbaka, Herre! Hur länge dröjer du? Förbarma dig över dina tjänare! 
Mätta oss med din nåd när morgonen gryr, så att vi får jubla och glädjas i alla våra dagar. 
Gläd oss lika många dagar som du plågat oss, lika många år som vi sett det onda. 
Låt din gärning bli synlig för dina tjänare och din härlighet över deras barn, 
och låt Herren vår Guds ljuvlighet vila över oss. Ge oss framgång med våra händers verk, ja, ge framgång åt våra händers verk. 
