Apostlagärningarna.
20.
När oroligheterna hade lagt sig, kallade Paulus till sig lärjungarna och tröstade och uppmuntrade dem. Sedan tog han farväl och begav sig till Makedonien. 
Han reste genom det området och talade många uppmuntrande ord till bröderna. Därefter kom han till Grekland, 
där han blev kvar i tre månader. När han sedan skulle avsegla mot Syrien hade judarna planerat ett attentat mot honom, och han bestämde sig då för att resa tillbaka genom Makedonien. 
Med honom följde Sopater, Pyrrhus son, från Berea, Aristarchus och Secundus från Tessalonike, vidare Gaius från Derbe och Timoteus samt Tychikus och Trofimus från Asien. 
Dessa reste i förväg och väntade på oss i Troas, 
medan vi själva seglade ut från Filippi efter det osyrade brödets högtid. Fem dagar senare träffade vi dem i Troas, där vi stannade i sju dagar. 
Den första dagen efter sabbaten var vi samlade för att bryta brödet. Paulus talade med dem som var där, och eftersom han skulle resa nästa dag fortsatte han att tala ända till midnatt. 
Det fanns många lampor i rummet på översta våningen där vi var samlade. 
I fönstret satt en ung man som hette Eutychus. Han föll i djup sömn när Paulus talade så länge, och i sömnen föll han ner från tredje våningen. När man lyfte upp honom var han död. 
Paulus gick då ner, böjde sig över honom och tog honom i sina armar och sade: "Var inte oroliga. Hans själ är kvar." 
Därefter gick Paulus upp igen och bröt brödet och åt. Han fortsatte att tala länge, ända till gryningen, och gick sedan vidare. 
De förde hem den unge mannen levande, och de blev mycket uppmuntrade. 
Vi andra gick i förväg ombord på skeppet och seglade mot Assos, där vi skulle hämta upp Paulus. Så hade han bestämt, eftersom han själv tänkte ta landvägen. 
Så snart han mötte oss i Assos tog vi honom ombord och kom sedan till Mitylene. 
Därifrån seglade vi ut nästa dag och nådde fram i höjd med Chios. Dagen därpå lade vi till vid Samos och efter ytterligare en dag kom vi till Miletos. 
Paulus hade nämligen bestämt sig för att segla förbi Efesos för att inte bli uppehållen i Asien. Han skyndade vidare för att om möjligt kunna vara i Jerusalem på pingstdagen. 
Från Miletos skickade han bud till Efesos och kallade till sig församlingens äldste. 
När de var framme hos honom sade han till dem: "Ni vet hur jag har levt hos er hela tiden, från första dagen jag kom till Asien. 
Jag har tjänat Herren i all ödmjukhet, under tårar och prövningar som mötte mig genom judarnas intriger. 
Jag har inte hållit tillbaka något som kunde vara till nytta för er, utan jag har predikat och undervisat, offentligt och i hemmen, 
och vittnat för både judar och greker om omvändelsen till Gud och tron på vår Herre Jesus. 
Och nu reser jag, bunden i anden, till Jerusalem utan att veta vad som ska möta mig där. 
Jag vet bara att den helige Ande i stad efter stad vittnar att bojor och lidanden väntar mig. 
Men jag anser inte mitt liv vara värt något för mig själv, bara jag får fullborda mitt lopp och den uppgift jag fått av Herren Jesus: att vittna om Guds nåds evangelium. 
Och nu vet jag att ni aldrig mer kommer att se mitt ansikte, alla ni som jag har gått omkring hos och predikat riket för. 
Därför betygar jag i dag för er att jag inte är skyldig till någons blod, 
för jag har inte tvekat att förkunna för er hela Guds vilja och plan. 
Ge akt på er själva och hela den hjord där den helige Ande har satt er som ledare, till att vara herdar för Guds församling som han har köpt med sitt eget blod. 
Jag vet att när jag lämnat er ska rovlystna vargar tränga in bland er, och de kommer inte att skona hjorden. 
Ja, bland er själva ska män träda fram som förvränger sanningen för att dra över lärjungarna på sin sida. 
Var därför vakna och kom ihåg att jag i tre års tid, natt och dag, aldrig har slutat förmana var och en av er under tårar. 
Och nu överlämnar jag er åt Gud och hans nåderika ord, som har makt att bygga upp er och ge er arvet bland alla som helgats. 
Silver eller guld eller kläder har jag inte begärt av någon. 
Ni vet själva att dessa händer har sörjt för mina egna och mina följeslagares behov. 
I allt har jag visat er att man så ska arbeta och ta hand om de svaga och komma ihåg de ord som Herren Jesus själv har sagt: Det är saligare att ge än att ta." 
När Paulus hade sagt detta, böjde han knä och bad tillsammans med dem alla. 
De brast alla i gråt och omfamnade Paulus och kysste honom. 
Det som smärtade dem mest var att han sagt att de aldrig skulle se hans ansikte mer. Så följde de honom till skeppet. 
