Höga Visan.
6.
Min vän har gått ner till sin lustgård, till de doftande blomstersängarna, för att valla sin hjord i lustgårdarna och plocka liljor. 
Jag är min väns och min vän är min, där han vallar sin hjord bland liljor. 
Vacker som Tirsa är du, min älskade, ljuvlig som Jerusalem, överväldigande som en här under fanor. 
Vänd bort dina ögon ifrån mig, de har kuvat mig. Ditt hår är som en hjord av getter som strömmar ner för Gilead. 
Dina tänder är som en flock tackor som kommer upp ur badet, där alla har tvillingar och ingen är utan lamm. 
Din kind är som en granatäppelskiva bakom din slöja. 
Sextio är drottningarna, åttio bihustrurna och de unga kvinnorna oräkneliga – 
men hon är den enda, min duva, min fullkomliga, den enda för sin mor, älskad av den som fött henne. Flickorna ser henne och prisar henne lycklig, drottningar och bihustrur lovordar henne. 
Vem är hon som blickar fram likt morgonrodnaden – skön som månen, strålande som solen, överväldigande som en här under fanor? 
Jag gick ner till valnötslunden för att se på grönskan i dalen, för att se om vinstocken skjutit skott och granatäppelträden gått i blom. 
Utan att jag märkte det hade min längtan satt mig vid mitt furstefolks vagnar. 
Vänd om, vänd om, Shulamit, vänd om, vänd om så att vi får se dig! 
