Hebreerbrevet.
6.
Låt oss lämna de första grunderna (gr. arche logos) i undervisningen och läran om den Smorde (Messias, Kristus) Heb 5:12 och avancera stadigt framåt mot vuxen fullkomlighet (till andlig mognad; den fullmogna kunskapen). Låt oss inte igen lägga grunderna som är: Omvändelse från döda gärningar och tro på Gud, 
dop plural – de judiska reningsdopen; dopet i vatten, i den helige Ande och i lidande, handpåläggning plural – flera händer, flera personer eller flera tillfällen, uppståndelsen av de döda och evig dom. Dessa sex områden, uppdelade i tre ämnen som följer det kristna livet (omvändelsen och tro, ett aktivt liv, uppståndelsen och domen) är de områden som brevets mottagare skulle ha varit fullt kunniga i och medvetna om för länge sedan. 
Om Gud tillåter, ska vi nu gå vidare med djupare undervisning. 
Det är omöjligt för dem som en gång blivit upplysta, smakat den himmelska gåvan, fått del av den helige Ande, 
smakat Guds goda ord gr. rhema – specifikt ord levandegjort av den helige Ande, och den kommande tidsålderns krafter, 
men sedan vänt sig bort (brutit kontraktet), att på nytt bli förda till omvändelse, eftersom de själva korsfäster Guds Son på nytt och hånar honom offentligt. 
En åker som dricker det regn som ofta faller på den och som ger god skörd åt dem som den odlas för, den åkern får välsignelse från Gud. 
Men bär den samma jord törnen och tistlar är den värdelös och farligt nära förbannelsen. Slutet blir att den bränns av. På samma sätt som den tidigare varningen om att inte förhärda hjärtat och tappa tron avslutades med en uppmuntran, se Heb 4:14-16, avslutas denna varning om att inte vara andligt omogen med en uppmuntran. Detta är enda gången ”högt älskade” (gr. agapetos) används i detta brev. Uttrycket är annars vanligt i breven, se t.ex. Rom 1:7; 1 Kor 4:14; 2 Kor 7:1; Jak 1:16; 1 Pet 2:11. 
Men när det gäller er, våra högt älskade, är vi övertygade om det bästa att er andliga åker inte bär törnen och tistlar och behöver brännas av, det som för till befrielse (frälsning), trots att vi talar på detta sätt. 
För Gud är inte orättvis (orättfärdig) så att han glömmer inte skulle bry sig om ert arbete (vad ni har gjort) och den kärlek vilken osjälvisk och utgivande kärlek ni visat hans namn när ni tjänat de heliga – och som ni fortfarande tjänar. 
Men vi önskar att ni var och en ska visa samma iver att bevara den fulla vissheten i hoppet ända till slutet. 
Bli inte (sluta att vara) andligt neutrala (passiva, slöa, försvagade, apatiska) utan efterlikna (bli efterföljare, imitatörer av) dem som genom tro och tålamod nu infriar löftena. 
För när Gud gav löften till Abraham, svor han vid sig själv, eftersom han inte hade något högre att svära vid. 
Han sa: Jag ska rikligt välsigna dig, och rikligt föröka dig. 1 Mos 22:17 
Så fick Abraham efter tålmodig väntan vad Gud hade lovat. 
Människor svär vid den som är större än de själva, och eden blir en bekräftelse som gör slut på alla invändningar. 
När Gud ännu klarare ville visa för löftets arvingar hur orubbligt hans beslut är, bekräftade han det med en ed. 
Så skulle vi, genom två orubbliga fakta hans löfte och ed, där Gud omöjligt kan ljuga, få en kraftig uppmuntran, vi som har tagit vår tillflykt (har flytt för att komma i säkerhet) till det hopp vi har framför oss. 
Detta hopp har vi som ett tryggt och säkert själens ankare som når innanför förhänget. 
Dit gick Jesus in och öppnade vägen för oss: när han blev överstepräst för evigt, på samma sätt som Melkisedek. Ps 110:4; Heb 5:6, 10; 7:1-17 Stycket avslutas med samma citat från Psaltaren som inledde detta stycke i Heb 4:6. Huvudpoängen är att en kristen måste växa i tron och inte förbli omogen. Varningarna i Hebreerbrevet följer ett stegrande mönster. Om en troende börjar driva bort från Guds ord, se Heb 2:1-4, leder det till ett hårt hjärta, se Heb 3:7-4:13. Detta leder i sin tur till en ovillighet att höra, se Heb 5:11-6:20. Lösningen är att hålla fast vid Gud och hoppet som liknas vid ett fast ankare. Nästa stycke går vidare och förklarar hur Melkisedek är en förebild till Jesus. 
