Markus.
16.
När sabbaten veckosabbaten var över efter solnedgången på lördagskvällen köpte Maria från Magdala och Maria, Jakobs mor, och Salome välluktande kryddor, så att de kunde gå och smörja honom. Efter solnedgången öppnade affärerna några timmar. År 30 e.Kr. sträcker sig den 17:e nisan från lördag kväll till söndag eftermiddag. Det är också den tredje dagen i det osyrade brödets högtid och detta år sammanfaller dagen också med förstlingsfruktens högtid, bikkurim, se 3 Mos 23:9-14. Det finns två traditioner för offren kring denna högtid. Enligt fariséerna skulle förstlingsoffret ske på kvällen (när dagen inleds), medan saddukéerna ansåg att det var på morgonen. Eftersom de sistnämnda var i majoritet i Sanhedrin så skedde viftoffret troligen tidigt på söndagsmorgonen. Tänk om samtidigt som en kärve viftades i templet som ett förstlingsoffer spreds nyheten om att Jesus var uppstånden, se 1 Kor 15:20. Bibeln redogör ju inte exakt för när Jesus uppstår, bara att graven är tom vid gryningen på den första veckodagen, söndagen, se vers 2 och 6. 
Mycket tidigt på morgonen på veckans första dag (söndag), kom de till graven, redan vid soluppgången. De startade antagligen redan när det var mörkt från Betania, ca tre kilometer utanför Jerusalem. 
De sa gång på gång till varandra (deras huvudsakliga samtalsämne under vandringen var): ”Vem ska rulla undan stenen från ingången till graven åt oss?” 
När de tittade upp såg de att stenen, som var mycket stor, redan var bortrullad. 
När de kom in i graven såg de en ung man sitta där på högra sidan, klädd i en vit lång klädnad, och de blev helt förvånade. 
Han sa till dem: ”Var inte rädda! Jesus som ni söker, Jesus från Nasaret, som var korsfäst, har uppstått. Han är inte här. Se, här är platsen där de lade honom! 
Men gå och säg till hans lärjungar och särskilt Petrus: ’Jesus går före er till Galileen, där ska ni få se honom, precis som han har sagt till er.’ ” Petrus hade förnekat Jesus och avsagt sig lärjungaskapet, se Mark 14:72. Nu får han en särskild hälsning och uppmuntran att få möta den uppståndne Jesus. 
När de gått ut, flydde de bort från graven, för både bävan och förvåning hade kommit över dem. De sa ingenting till någon, för de var rädda. Markus avslutar sitt evangelium på samma sätt som han börjar det – snabbt och kortfattat. Det sker också på ett ödmjukt sätt: några kvinnor får vara med i det största miraklet när Jesus har uppstått, och får gå med himmelskt budskap till lärjungarna, vilket gör dem till de första som predikar uppståndelsen! Den längre avslutningen (vers 9-20) finns med i senare manuskript, men inte i de tidigaste. Stilen skiljer sig jämfört med det övriga evangeliet, men innehållet är inte obibliskt och innehåller material från de andra evangelierna och Apostlagärningarna. 
Tidigt på första dagen av veckan söndag, efter att han uppstått, visade han sig för Maria från Magdala, från vilken han hade drivit ut sju demoner. 
Hon gick ut och berättade det för dem som hade varit med honom, medan de sörjde och grät. 
När de hörde att han levde och att hon hade sett honom, trodde de inte på det. 
Efter detta på samma dag, se Luk 24:13 visade han sig i en annan skepnad (annorlunda yttre form) för två av dem som var på väg ut på landet till Emmaus, elva kilometer utanför Jerusalem. 
De kom tillbaka till Jerusalem och berättade för de andra, men de trodde inte på dem. 
Efter detta visade han sig också för de elva medan de låg till bords, och han tillrättavisade dem skarpt för deras otro och hårda hjärtan, eftersom de vägrat tro på dem som sett honom uppstånden. 
Och han sa till dem: När ni sedan går ut i hela världen går in överallt – in i varenda strukturerad ordning och varje sammansatt system, predika (förkunna) då evangeliet (de goda nyheterna; det glada budskapet) om försoning och frälsning för hela skapelsen för allt skapat, inrättat, ordnat och etablerat. 
Den som tror och blir döpt är frälst (trygg, hel, bevarad, helad, försörjd, befriad, och har evigt liv), medan den som inte tror blir dömd. 
Dessa tecken ska troget följa (alltid vara närvarande) dem som ständigt tror (litar på, lutar sig emot mig): I mitt namn ska de kasta ut demoner, de ska tala nya (helt nya, bättre) språk (tungor), 
och de ska plocka upp (lyfta undan) ormar bokstavligt ormar, eller bild av djävulen. Om de dricker något dödligt, ska det inte skada dem, och när de lägger händerna på de sjuka (de som är helt utan styrka, svaga) ska dessa bli friska. 
Därefter, sedan Herren Jesus hade talat till dem de elva lärjungarna, blev han upplyft till himlen och satte sig på Guds högra sida. 
De gick ut och predikade överallt (på alla platser), och Herren verkade (arbetade) tillsammans med dem och bekräftade ordet genom de mirakler (tecken, under) som följde dem.  Markusevangeliets slut  De tolv sista verserna i Markusevangeliet brukar kallas den längre avslutningen av Markusevangeliet. Det finns även ett kortare slut i en annan uppsättning av manuskript, och även varianter med både det korta och det långa slutet. Det kortare slutet lyder:  ”Och de berättade kortfattat för dem som fanns kring Petrus, om allt de hade blivit befallda. Genom detta sände Jesus själv ut, från öst till väst, den heliga och oförgängliga förkunnelsen om den eviga frälsningen. Amen.”  De äldsta och bästa manuskripten (Kodex Vaticanus och Sinaiticus) från 300-talet har Mark 16:8 som sista vers. I ett manuskript (Vatican MS) finns dock ett mellanrum mellan vers 8 och Lukasevangeliet, som om skrivaren väntade på mer material. Justinus Martyren tar med verserna i Diatessaron (skriven 160-175 e.Kr.) och Irenaeus (ca 170 e.Kr.) refererar till dem. Lite senare skriver Eusebius (260-339 e.Kr.) och Jerome (340-420 e.Kr.) uttryckligen att verserna saknas i de texter de hade tillgång till.  Den vanligaste förklaringen är att de längre sluten tillkom på 100-talet av någon som velat göra en sammanställning av uppståndelseberättelserna i de andra evangelierna. Innehållet i dessa verser bygger på material från de andra evangelierna och Apostlagärningarna. 
