Psaltaren.
29.
En psalm sång ackompanjerad på strängar av David för avslutningen av sukkot. Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget att den användes vid avslutningen av sukkot (lövhyddohögtiden) som firas på hösten, se 3 Mos 23:34. Enligt judisk tro och tradition förknippas högtiden också med den messianska ankomsten och inträdandet av den messianska tidsåldern. Dessa kopplingar till den messianska förväntan är tydlig då Jesus besöker Jerusalem under sukkot, se t.ex. Joh 7:2, 27, 31, 40-42. Det är intressant att det är i slutet på högtiden Jesus träder fram, se Joh 7:37-38. ______ Ge åt Herren (Jahveh), Guds söner änglar, himmelska väsen, ge åt Herren (Jahveh) ära och styrka (makt). 
Ge åt Herren (Jahveh) hans namns ära, böj er inför Herren (Jahveh) i hans heliga majestät (skönhet). Psalmen börjar i vers 1-2 med en uppmaning att ”ge”, hebr. jahav. Det har betydelsen att erkänna och tillskriva någon ära och makt. Uppmaningen riktas inte till människor utan till himmelska väsen, ordagrant ”Gudars söner”. Det är första gången som hebreiska ordet elim, gudar, används i Psaltaren. Frasen ”Guds söner” används även i Job 1:6 och Ps 89:7. Uttrycket finns även i andra orientaliska språk och där har det en vid betydelse av änglar, andliga varelser, demoner, avgudabilder, döda kungars andar och även ibland levande kungar som ansågs vara gudar. Psalmen tilltalar alla dessa gudomliga väsen att böja sig inför den ende levande Guden. Även om formellt dessa avgudar tilltalas blir det en indirekt uppmaning till israeliterna och Guds folk, som ibland frestas att tillbe dessa avgudar, att inse att dessa måste böja sig inför Gud. 
Herrens (Jahvehs) röst var över vattnen; ärans Gud (El) dundrade (ekade som åskdunder), Herren (Jahveh) var över de stora vattnen. 
Herrens (Jahvehs) röst var mäktig, Herrens (Jahvehs) röst var majestätisk. 
Från att ha talat om skapelsen i dåtid skiftar psalmen till vad Herren gör nu. Alla himmelska väsen, och den som sjunger och hör psalmen, uppmanas att se att Gud både har verkat och verkar nu. Vers 5-9 formar själva kärnan i psalmen och är strukturerad som en kiasm. Vers 5 och 9b talar om ”träd”, vers 6 och 9a handlar om ”djur” och centralt nämns öknen i vers 7-8. Även geografiskt finns ytterligheterna med Libanon i norr och Kadesh i söder. Guds röst dånar som ett oväder som drar fram genom landet Israel. Sju gånger ekar Herrens röst som åskknallar med blixtar, se vers 7. På samma sätt som i den första delen nämns inga människor i detta stycke heller. Alla himmelska väsen måste böja sig och även i öknen är Herren allsmäktig. Herrens (Jahvehs) röst knäcker cedrar, Herren (Jahveh) knäcker Libanons cedrar. 
Han får dem att hoppa som en kalv, Libanon och Sirjon annat namn för berget Hermon, se 5 Mos 3:9, som en ung vildoxe. 
Herrens (Jahvehs) röst blixtrar som eldslågor. 
Herrens (Jahvehs) röst får öknen att bäva, Herren (Jahveh) får Kadeshöknen att bäva. 
Herrens (Jahvehs) röst får hindarna att kalva, och ödelägger skogens klädnad. I hans himmelska palats ropar alla: ”Ära!” Ordet ”ära” ramar in vers 3-9 som centreras kring sju upprepningar av frasen ”Herrens röst”. 
Herren (Jahveh) satt på sin tron när syndafloden kom, Herren (Jahveh) tronar för evigt. Referensen till syndafloden är tydlig både genom bestämd artikel och det speciella hebreiska ordet mabul som bara används här och i berättelsen om syndafloden i 1 Mos 6-11. I det kiastiska mönstret hör temat med vatten här i vers 10 ihop med vattnen i vers 3-4. 
Må Herren (Jahveh) ge styrka åt sitt folk, må Herren (Jahveh) välsigna sitt folk med frid (fred – hebr. shalom; som innebär Guds välsignelser på alla områden). 
