1 Moseboken.
15.
En tid därefter kom Herrens ord till Abram i en syn: ”Var inte rädd, Abram (Avram)! Jag är din sköld, din belöning, mycket stor.” Den sista delen kan tolkas som att Abrams belöning ska bli stor eller att Herren är hans stora belöning. Utifrån sammanhanget verkar det till en början syfta på en materiell belöning, men det kan vara en medveten dubbeltydighet i den hebreiska texten. Abram hade nyligen avböjt erbjudandet från Sodoms kung att behålla ett krigsbyte och han har gett tionde till Melkisedek. Utifrån svaret i nästa vers, verkar det som att Abram tolkar det som en materiell belöning, men undrar vad detta spelar för roll när han inte har någon arvinge. Gud har däremot något mycket större än bara rikedom för Abram – han ska bli Abraham och kallas ”trons far” och få Herren som sin belöning. 
Abram sa: ”Herre Herre (Adonai Jahveh), vad ska du ge mig? Du ser att jag går bort barnlös och han som ska ta över ägodelarna i mitt hus är Eliezer från Damaskus.” 
Abram sa vidare: ”Se, till mig har du inte gett någon säd (arvinge, eget barn) och en som är född i mitt hushåll ska bli min arvinge” Tjänarna i ett hushåll på denna tid kunde räknas som ”tillhörigheter” i hushållet eftersom de hade en form av slavstatus. Att Abram har för avsikt att låta en av dessa ärva honom i brist på egna barn säger ganska mycket om hans sätt att se på dessa människor. Abram var en god herre för sina tjänare. 
Men Herrens (Jahvehs) ord kom till honom, han sa: ”Denne man ska inte bli din arvinge, utan den som kommer från din egen kropp mage, tarm – hebr. meeh; syftar på nedre regionen av kroppen, inte enbart genitalierna, men de är inkluderade i uttrycket ska bli din arvinge.” 
Herren förde ut Abram från tältet till den stjärnklara natten och sa: ”Blicka upp mot himlen och räkna stjärnorna, om du kan!” Sedan sa han till honom: ”Så talrika ska dina ättlingar bli.” 
Abram trodde (litade, förtröstade) på Herren (Jahveh), och Herren (Jahveh) räknade honom som rättfärdig (tillskrevs rättfärdighet – han gjordes fri från synd och skuld, fick det rätt ställt med Gud). Abram trodde på löftet om ett barn, och talrika ättlingar, han trodde att Messias skulle komma genom hans säd och han trodde på honom som sin Frälsare, se Joh 8:56. I både GT och NT finns det bara ett sätt att bli rättfärdig på, nämligen av nåd genom tro, se Rom 4:3. 
Han sa till honom: ”Jag är Herren (Jahveh) som har fört dig ut från Ur i Kaldéen för att ge dig detta land som arv.” 2 Mos 12:1-3 
Han sa: ”Herre Herre (Adonai Jahveh), hur ska jag veta (kunna känna till) att jag ska ärva det?” 
Han sa till honom: ”Ta till mig en tre år gammal kviga, och en tre år gammal get av honkön, och en tre år gammal bagge, och en turturduva och en ung duva.” 
Han tog allt detta till honom och delade dem på mitten och lade varje halva mitt emot varandra, men fåglarna delade han inte. 
Och rovfåglarna kom ner på kadavren men Abram drev bort dem. 
Och det hände när solen hade gått ner att en djup sömn föll över Abram och även fruktan och stort mörker föll över honom. 
Han sa till Abram: ”Du ska veta (känna väl till) att din säd (dina arvingar, efterkommande) ska bli främlingar i ett land som inte är deras, och ska tjäna dem och de ska vara plågade av dem i 400 år, 
och även det folk egyptierna, som de ska tjäna som slavar, ska jag döma. Efteråt ska de komma ut med stora rikedomar. 2 Mos 12:33-36 
Men du ska gå till dina fäder i frid. Du ska bli begraven vid en god (hög) ålder. 
I den fjärde generationen ska de komma tillbaka hit, för amoréernas missgärning är inte full än. Deras synders mått har inte uppnått mängden som krävs för dom, se 3 Mos 18:24-25; 20:23-24.” 
Och det hände när solen gick ner och där var ett tjockt mörker, att då syntes en rykande ugn och en flammande fackla som passerade mellan styckena (de delade djuren). Här beskrivs en del av den ritual som hör till när man ingår ett blodsförbund med varandra 
Den dagen skar Herren ett förbund med Abram (ingick ett blodsförbund) och sa: ”Till din säd (din avkomma, dina arvingar) har jag gett detta land, från Egyptens flod till den stora floden, floden Eufrat, 
keniterna och keniziterna och kadmoneerna 
och hettiterna och perisséerna och rafaeerna 
och amoréerna och kanaanéerna och girgashéerna och jevusiterna.” Namnen på de folkslag som levde i Kanaan innan israeliterna kom dit. Det unika med förbundet som ingås mellan Gud och Abram är att det ingås ensidigt. Gud bär det fullständiga och hela ansvaret för detta förbund! Ritualerna som ingår i ett blodsförbund är:  1. Byta mantel – iklä sig den andra personen.  2. Byta bälte – vapen/redskap.  3. Skära – dela djur i halvor. Vandra mellan dem. Ett blodsförbund skärs alltid.  4. Byta/ta varandras namn.  5. Göra ett ärr (Blanda blod – handflatorna mot varandra).  6. Ge förbundslöften.  7. Äta minnesmåltid – dela bröd och vin.  8. Plantera ett minnesträd/vårdträd bestänkt med blod från djuren.  När Gud säger till Abram ”Jag är din sköld” (se vers 1) tar Gud initiativet till att ge Abram sin mantel och sitt bälte. Manteln är inte fysisk i det här sammanhanget men den representerar personen, så det Gud säger är att han ger sig själv till Abram. Ärret som ska göras blir i Abrams fall omskärelsen. Eftersom ett blodsförbund kan gå i arv så måste varje ny son som föds själv välja om han vill vara kvar i förbundet. Detta sker varje gång en judisk son blir omskuren (för icke-judar motsvaras det av hjärtats omskärelse). Förbundslöftet är sonen, Isak, och att avkomman ska bli som stjärnorna och sandkornen och att alla folk ska bli välsignade genom honom. Det sker ett namnbyte när Abram blir Abraham, se 1 Mos 17:5. Han får också Guds eget namn tillagt i sitt eget och Gud kallas i fortsättningen för Abrahams Gud, vilket senare när förbundet förnyas med Isak och Jakob får tilläggen Isaks Gud och Jakobs Gud. Förbundsmåltiden sker när Abraham möter Melkisedek och de delar bröd och vin, se 1 Mos 14:18. Melkisedek (som betyder rättfärdighetens kung) är sannolikt Jesus själv som kommer till Abram vid detta tillfälle. 
