Matteus.
18.
Ungefär samtidigt som Jesus har pratat med Petrus om att de ska betala tempelskatten på ett övernaturligt sätt, se Matt 17:25-27 kom de andra lärjungarna fram till Jesus och frågade: ”Vem är alltså störst (har högsta rang; är viktigast) i jämförelse med andra i himmelriket (himlarnas kungarike)?” Utifrån parallellstället i Mark 9:33 frågar Jesus dem vad de pratat om på vägen. Svaret dröjer men till sist erkänner de förläget att de diskuterat vem som var störst. Den här gången gällde det särskilt Petrus ställning i förhållande till de andra lärjungarna. Den inbördes rangordningen var ett återkommande samtalsämne. Det tas upp igen i Matt 20:20-28 och precis innan Jesu död i Luk 22:24. Hela stycket (vers 2-18) är Jesu svar på frågan vem som är störst. Den störste i himmelriket är som ett svagt och sårbart litet barn som behöver Faderns beskydd. 
Då kallade han Jesus till sig ett litet barn ställde det mitt ibland dem 
och sa: ”Jag säger er sanningen, om ni inte skulle vända om vill omvända er – ändra riktning, dvs. gå åt det andra hållet och bli som de små barnen, ska ni inte under några omständigheter komma in i himmelriket (i himlarnas kungarike). 
Den som därför ödmjukar sig skulle böja sig och inta en lägre position som det här lilla barnet, han är störst (ordagrant: den större) i himmelriket (i himlarnas kungarike). Ett litet barn är helt beroende av sina föräldrar för sin överlevnad. Stor i Guds rike är den som ödmjukar sig inför Gud och sätter sin tillit till honom. 
Och den som tar emot (skulle välkomna/acceptera) ett sådant litet barn dvs. en sann Jesu lärjunge i mitt namn, han tar emot (välkomnar, accepterar) mig. Här används det grekiska ordet paidion som beskriver ett mindre barn upp till skolåldern. Jesus befinner sig i Petrus hus i Kapernaum, se Mark 9:33, så det skulle t.o.m. kunna vara så att det är Petrus barn som Jesus tar fram för att på ett illustrativt sätt undervisa om ödmjukhet. 
Men den som förleder en av dessa små (en av dessa allra minsta – gr. mikron) en Jesu lärjunge som tror (förtröstar; litar) på mig, för honom vore det alltid bättre att en stor kvarnsten skulle hängas om (runt) hans hals och han skulle sänkas i havets djup. 
Ve dig värld (ett starkt uttryck av sorg och ett fördömande av världen) för dina snaror (fällor, frestelser och påverkan för att få människor på fall, synda och missa målet). Det går inte att undvika att snaror (förförelser, frestelser) kommer, men ve den människa genom vilken de kommer. Jesus känner sorg och bedrövelse över den som förleder andra men fördömer också dessa handlingar. 
Om din hand frestar dig att göra fel eller din fot förleder dig att gå till en plats som frestar dig att synda, hugg av den och kasta bort den. Det är bättre för dig att gå in i livet stympad eller lam än att ha två händer eller två fötter och bli kastad i den eviga elden. 
Om ditt öga förleder dig att se på något som frestar dig att synda, så riv ut ögat och kasta bort det. Det är bättre för dig att gå in i livet enögd än att ha två ögon och kastas i det brinnande Gehenna (helvetet). Jesus lär inte ut självstympning, utan talar om att det är nödvändigt att ta bort sådant som förleder oss, även om det är kärt för oss. 
Se till att ni inte föraktar (nedvärderar, tänker nedsättande om) någon av dessa små. Jesus hade kallat fram ett barn, se vers 2, och använder nu det i sin praktiska undervisning som en bild för en Jesu lärjunge. Jag säger er att deras änglar i himlarna alltid ser min himmelske Faders ansikte (de är alltid i hans närvaro).” Det var en vanlig judisk uppfattning att varje person hade en skyddsängel. Bibeln säger inte så mycket om detta, men Matteus judiska läsare uppfattade sannolikt den här versen så. Vad vi vet är att änglarna står inför Gud, se Luk 1:19. Fadern ser sina barn och tolererar inte att någon förleder dem. 
”Vad tror ni om det här? Visst är det så här? Om en man har hundra får och ett av dem kommer bort, lämnar han då inte de nittionio kvar i bergen och ger sig ut och letar efter det som är borta? 
Och om han hittar det, sannerligen säger jag er, då gläder han sig mer över det än över de nittionio som inte hade gått vilse. 
På samma sätt är det också vår himmelske Faders vilja att inte någon av dessa små en Jesu efterföljare, se vers 10 ska gå förlorad.” Jesus fortsätter att undervisa lärjungarna. I vers 7 säger han att det inte går att undvika att snaror, förförelser och frestelser kommer. Det är alltså bara en tidsfråga innan någon säger eller gör något som sårar en annan troende, även i en kristen miljö. Anledningen till att Jesus just nu undervisar om förlåtelse och hur relationer kan helas och upprättas, är att några av lärjungarna troligen hade pratat illa om Petrus och hans ledarroll bakom hans rygg, se vers 1. Det är uppenbart att det är Petrus som känt sig sårad eftersom han frågar hur många gånger han ska förlåta, se vers 21. 
”Men om din broder (ett syskon, en annan troende) skulle synda (fela; begå ett misstag) mot dig följ då de här stegen: Gå då undan och tillrättavisa honom enskilt, mellan dig och honom visa på hans fel med övertygande hållbara bevis. Om han väljer att (om han skulle) lyssna på dig har du vunnit tillbaka din broder. Det är viktigt att den som blivit sårad faktiskt klarlägger exakt vad som gjort honom illa, många gånger vet kanske inte den skyldige om att hans sätt sårar andra personer. Grekiskan har här ett ord för att gå undan som innebär att man utan större uppmärksamhet drar sig bort. 
Men om han väljer att inte lyssna på (hörsamma) dig, så ta med dig en eller två personer till, för ’på två eller tre vittnesmål ska varje ord (uttalande) avgöras (styrkas)’ 5 Mos 19:15. 
Och om han inte skulle bry sig om att lyssna till dem och uppmärksamt ta till sig deras sunda förmaningar, så berätta för församlingen. Tvistefrågan blir nu offentlig. Men om han inte ens skulle bry sig om att lyssna till församlingen, så betrakta honom som en hedning eller en tullindrivare. Associera dig inte med honom, men älska honom, se Gal 6:1-2; 2 Thess 3:14-15; 2 Kor 2:5-11. 
Jag säger er sanningen: Allt ni binder (skulle förbjuda ske) på jorden ska vara bundet (ska ha förbjudits ske) i himlen. Allt ni löser (skulle tillåta ske) på jorden, ska vara löst (ska ha tillåtits ske) i himlen. De skriftlärda använde termerna binda och lösa när man beslutade om vad som var rätt och fel i olika situationer. Något ’bundet’ var förbjudet, medan något ’löst’ var tillåtet, se Rom 7:2. Här handlar det om att församlingsledningen har mandat att avgöra konflikter i församlingen, se vers 17. Församlingen ska göra allt för att lösa konflikter mellan människor. När en inblandad part väljer förlåtelsens och upprättelsens väg, blir personen ’löst’. På motsvarande sätt ’binds’ den som inte vill omvända sig i sina synder. Direkt efter detta, i vers 19-20, talar Jesus om vikten av att stå enade i bön. Ett beslut måste först vara bundet eller löst i himlen, innan det verkställs här på jorden. 
Återigen säger jag er sanningen: Om två av er skulle komma överens om (gr. symphoneo – vara harmoniskt samstämmiga angående) att be om (fråga efter; begära) någon sak vilken vardaglig tvistefråga det än må vara här på jorden, så ska det ges till dem genom (ordagrant: ska det ske dem nära/intill/hos) min Fader, som är i himlarna. 
För där två eller tre är församlade i (in mot) har samlats med syftet att ära mitt namn, där är jag mitt ibland dem.” Frasen ”i mitt namn” har på grekiska med den något ovanligare prepositionen eis (in, in i, till, mot, för). Innebörden blir då att om så bara två trossyskon gemensamt vill nå fram till Jesus – målet för deras hjärtans enhet – står löftet om hans närvaro fast. Här bör det först och främst tolkas utifrån sammanhanget före (vers 15-18) och efter (vers 21). Uttrycket ”två eller tre” upprepas från vers 16, där det andra steget i konflikthanteringen beskrivs (efter Skriftens princip om vittnesmål, se 5 Mos 19:15). I vers 19 används ordet pragma, vilket pekar på att det handlar om en sakfråga/tvistefråga (1 Kor 6:1). Det är som om Jesus verkligen vill understryka möjligheten till detta nådesteg – att han genom sin närvaro vill bekräfta och välsigna när troende reder ut en konflikt, redan innan det eskalerar till att behöva involvera hela församlingen. 
Då kom Petrus fram till honom och sa: ”Herre, hur många gånger kan min broder synda mot mig och ändå få förlåtelse av mig? Så mycket som upp till sju gånger?” Enligt den rabbinska traditionen som baserades på Amos 1:3, räckte det att förlåta någon tre gånger. Den fjärde gången någon gjorde samma fel mot dig behövde du inte förlåta, eftersom omvändelsen inte ansågs vara genuin. Petrus föreslog nu mer än det dubbla. Talet sju står också för fulländning. 
Jesus svarade honom: ”Jag säger dig, inte upp till sju gånger, utan sjuttio-sju gånger.” Uttrycket ”sjuttio-sju” kan motsvara talet 490 eller 77. Oavsett hur man översätter står båda talen för en obegränsad förlåtelse! Talet ”sju”, som Petrus nämner, och Jesu svar ”sjuttio-sju” för tankarna till Första Moseboken där båda dessa tal omnämns i berättelsen om brodermördaren Kain. Hans ättling Lemech hade ärvt Kains benägenhet till våld och var dessutom också skrytsam och drevs av hämndlystnad. Om någon skadade honom skulle han hämnas ”sjuttio-sju” gånger, se 1 Mos 4:15, 23-24. En kristen ska alltså vara lika benägen att förlåta som Lemech var att hämnas. På samma sätt som Lemech ville att straffet skulle överstiga brottet, ska förlåtelsen vida överstiga brottet.  Talet 490 ger även associationer till jubelåret. Förlåtelsen ska vara som ett enda stort jubelår där allt startar om på nytt! Det finns tre sabbater i Moseböckerna: vilodagen, viloåret och jubelåret. Var sjunde dag ska människan vila från sitt arbete. Vart sjunde år ska marken vila, se 3 Mos 25:4-5. Båda dessa sabbater var temporära, men vart 49:e år, efter sju sabbatsår, är det jubelår. Då vilar jorden, slavar friges, alla återfår sina egendomar och alla skulder avskrivs, se 3 Mos 25:10-16. Tio gånger fyrtionio talar om en obegränsad förlåtelse. 
Jesus besvarar Petrus fråga med en liknelse: ”På grund av detta med stor förlåtelse mot någon som syndat mot dig kan himmelriket (himlarnas kungarike) liknas vid en mänsklig kung som ville hålla räkenskap med sina tjänare (slavar, livegna – gr. doulon). 
Men när han började hålla räkenskap påbörjade den gemensamma redovisningen, förde man till honom en som var skyldig honom tiotusentals talenter. Det grekiska ordet för att hålla räkenskap (räkna ihop, granska, sammanställa, jämföra och redovisa), synairo, betyder ordagrant att göra upp tillsammans och gemensamt ta upp – prepositionen syn indikerar enighet och samhörighet och verbet airo har innebörden att lyfta/bära upp. Jesus använder sig av dåtidens högsta siffervärde (adjektivet myrion som är pluralformen av det högsta räknetalet myrios, 10 000) och dåtidens högsta valutaenhet i sin liknelse. En talent var värd minst 6 000 denarer, där en denar motsvarade en arbetares dagslön. Skulden var alltså enorm – 60 miljoner dagslöner – vilket motsvarar flera miljarder svenska kronor. En skuld omöjlig att betala tillbaka själv! 
Men eftersom han inte hade något att betala med, befallde hans herre att han och hans hustru och barn och allt vad han ägde (hade) skulle säljas, så att skulden på det sättet kunde betalas. 
Då föll tjänaren (slaven) ner på sina knän inför honom och kysste hans hand i vördnad och sa: ’Ha tålamod (håll ut) med mig, så ska jag betala tillbaka allt alla skulder till dig.’ 
Då greps just den tjänarens (slavens) herre av medlidande (innerlig medkänsla) och lät honom gå gav honom helt fri och efterskänkte (släppte, förlät) honom löste honom från den enorma skulden. 
Men när samme tjänare (slav) kom ut gick ut därifrån, träffade han på en av sina medtjänare (medslavar) som var skyldig honom hundra denarer. En denar motsvarade en dagslön för en arbetare – hela summan motsvarade tre månadslöner. Och han tog struptag på honom (tog fast honom och började strypa honom) och sa: ’Betala det du är skyldig (ordagrant: Betala om du är skyldig något)!’ 
Då föll hans medtjänare (medslav) ner och bönföll (gr. parakaleo) vädjande personligen till honom och sa: ’Ha tålamod (håll ut) med mig, så ska jag betala tillbaka till dig.’ Här finns inte ”allt” med som i vers 26. 
Men han ville inte, utan gick och satte (kastade) honom i fängelse tills han kunde betala vad han var skyldig dvs. tills han kunde återbetala genom att familj eller vänner kom till undsättning, gav kompensation och reglerade skulden. 
När hans medtjänare (medslavar) nu såg vad som hände blev de mycket upprörda (tog de våldsamt/ytterst illa vid sig) och gick och berättade allt som hade hänt för sin herre konungen. 
Då kallade hans herre personligen till sig honom dvs. den förste tjänaren/slaven och sa (säger) till honom: ’Du usle (onde) tjänare (slav – gr. doulus)! Hela den skulden efterskänkte (förlät, släppte, löste) jag, eftersom du bad personligen vädjade till mig om det. Matt 6:12 
Borde inte du också ha förbarmat dig över (känt medlidande med) din medtjänare (medslav), liksom (ordagrant: som också) jag förbarmade mig över (kände medlidande med) dig?’ 
Och i sin vrede överlämnade hans herre personligen honom till torterarna gr. basanistes; fångvaktare med uppdrag att prygla, från verbet för ”att plåga” tills han hade betalt tillbaka (skulle återbetala) allt vad han var skyldig. Jfr med behandlingen i vers 30, där han kastat sin medtjänare i fängelse. 
På samma sätt ska min himmelske Fader göra med er, om ni inte, var och en, från ert hjärta av hjärtat förlåter (skulle förlåta/lösa) er (ordagrant: sin) broder.” Vissa handskrifter avslutar med att förklara att det här avser att förlåta någon (dvs. att inte hålla fast vid, utan lösa någon från) hans överträdelser, felsteg och förbrytelser, se även Matt 6:14-15. 
