Rut.
4.
Boaz gick upp till stadsporten stadens centrum för affärer, socialt umgänge och rättslig prövning och satte sig där. Rent topografiskt ligger Betlehem på en höjd och Boaz går upp dit; jämför med hur Rut går ”ner” till tröskplatsen, se Rut 3:3, 6. Uttrycket ”upp till porten” är också ett idiomatiskt uttryck som motsvarar ”att ta upp ett ärende i en domstol”. Normalt skulle den som varit ute på fältet gått in genom porten och vidare till sitt hem inne i staden. Det gör inte Boaz, han är fast besluten att ta sig an Noomis och Ruts sak på en gång på morgonen och stannar i porten. I det antika Israel avgjordes rättsbeslut i stadens port tidigt på morgonen, se 2 Sam 15:2; Jer 21:12; Ps 101:8; Sef 3:5. Just då som av en händelse, ännu en Guds försyn, samma ord som i Rut 2:4 kom den återlösare som Boaz talat om nämnt för Rut förbi. Boaz sa till honom: ”Du den där (min anonyme herre utan namn), kom, slå dig ner här!” Frasen ”du den där”, hebreiskans peloni almoni, är svåröversatt. Ett liknande uttryck är NN, från latinets nomen nescio som betyder ”jag vet inte namnet”. 1 Sam 21:2 och 2 Kung 6:8 översätts uttrycket ”på den och den” platsen för att benämna platser utan att för den skull avslöja exakta positioner. Varför väljer författaren, som annars är noga med namn i berättelsen, att använda detta uttryck? Troligtvis är det ett effektfullt sätt att visa hur han som inte ville föra vidare Elimelechs namn, inte själv namnges i berättelsen. På samma sätt som Orpah fungerar som en kontrast till Rut är denna icke namngivna man en kontrast till Boaz. Så han satte sig ned. 
Boaz samlade tio av stadens äldste och sa till dem: ”Sätt er här.” och de satte sig. 
Sedan sa han till återlösaren: ”Den åkermark som tillhörde vår släkting (broder, halvbror) Elimelech överlåter nu Noomi nyttjanderätten för, hon som kom tillbaka till oss från Moab. 
Därför tänkte jag underrätta dig och säga: Förvärva det inför dem som sitter här och de äldste av mitt folk. Vill du återlösa det, så återlös; men vill du inte återlösa, så berätta det för mig så jag vet det, för ingen annan än du har rätt att återlösa det, och jag är efter dig.” Drygt tio år tidigare hade Elimelech och Noomi flyttat från Betlehem till Moab på grund av svält, se Rut 1:1, 4. Innan familjen tog ett sådant drastiskt beslut, som också var fyllt av skam, hade Elimelech säkert gjort allt för att rädda situationen. Troligen hade han sålt sin åkermark till någon utanför familjen, se 3 Mos 25:30. Under svälttider stod åkermark inte högt i kurs, så de ekonomiska svårigheterna fortsatte. Han stod då inför två val: Sälja sig själv som slav, se 3 Mos 25:47-55, eller flytta någonstans där det fanns mat. Han valde det sistnämnda och flyttade till Moab. Det hebreiska ordet machar i vers 3 översätts ibland ”sälja”, men har också betydelsen att ”överlämna”. I sammanhanget här är det Noomi som överlämnar nyttjanderätten och ger tillåtelse för deras återlösare att köpa tillbaka den mark som hennes man Elimelech hade sålt. Enligt Moses undervisning säljs aldrig mark permanent eftersom den tillhör Gud, se 3 Mos 25:23. Någon i släkten kunde alltid köpa tillbaka marken. Vart 50:e år, då det var jubelår, återgår marken till den ursprungliga familjen, se 3 Mos 25:28. Han svarade: ”Jag vill återlösa det.” 
Sedan förklarade Boaz att situationen är komplex och att det finns mer åtaganden: ”Den dag du förvärvar åkermarken från Noomi, måste du också förvärva gifta dig med moabitiskan Rut, vår döda släktings fru. Det är då ditt ansvar att se till att hon får barn. Det för att hennes avlidne mans namn (ära, minne) ska bli bevarat på arvslotten.” Det sista uttrycket är ett citat från 5 Mos 25:7 som just talar om leviratäktenskap. Rent tekniskt sett finns det dock inget i denna stadga som tvingade varken Boaz eller den närmsta inte namngivna återlösaren att gifta sig med Rut. Situationen blottlade dock återlösarens motiv och hjärta. På nytt beskrivs nåden (hebr. chesed). Boaz var beredd att ta ett steg i kärlek, längre än vad föreskrifterna krävde. Frågan är om den närmsta återlösaren var villig att göra det? 
Återlösaren svarade: ”Då kan jag inte återlösa, jag vill inte sätta mitt eget arv på spel. Ta du min rätt att återlösa, för jag kan inte göra det.” Anledningen till att återlösaren tackar nej kan vara att han redan är gift, eller är änkeman. Fler barn skulle minska arvet till hans barn och hans släkt. En annan anledning kan vara Ruts nationalitet. Det kan vara ordet i 5 Mos 23:3-6 som vägde tyngre än omtanken om Noomi och Rut. 
Nu kommer en förklarande not för läsaren inför vers 8: Men vad gällde inlösen (återlösning) och ägarbyte i forna tider fanns en sed i Israel: för att stadfästa (fastställa, ratificera) något (hela saken/uppgörelsen) allt som man muntligt hade kommit överens om tog (drog) en man den ena parten av sig sin sandal (sko) och gav den åt den andre och detta gällde som bekräftelse därmed blev transaktionen bindande och intygad av/bekräftad inför vittnen i Israel. Seden med en sko kan jämföras med vår tids husaffär där ett kontrakt skrivs under och den nya ägaren får nycklarna till huset. Den som räckte över sin lädersko, överlämnade rätten till köparen att trampa på marken som han just tagit över. Här finns även en koppling till chalitzah-ceremonin (hebr. chalitzah betyder ”ta bort” och beskrivs i 5 Mos 25:5-10). Ett leviratäktenskap var frivilligt, se vers 5. Om den närmsta släktingen inte ville uppfylla sitt uppdrag kunde kvinnan gå upp till porten och ta upp sitt fall. De äldste kallade då på återlösaren som öppet fick säga att han inte ville ta på sig det ansvaret. Som en följd av detta löstes kvinnan och hon blev fri att gifta om sig med vem hon ville. Än idag sker 10-20 sådana ceremonier i Israel varje år. Synagogan använder en speciell chalitzah-sko som mannen får ta på sig. Under ceremonin tar kvinnan av honom skon, kastar iväg den och spottar i marken. Ganska tidigt i den judiska historien blev chalitzah att föredra framför leviratäktenskap och har sedan dess varit normen inom judendomen. 
Så återlösaren sa till Boaz: ”Förvärva den du.” Och han tog av sig sin sandal. 
Då sa Boaz till de äldste och allt folket som fanns där på torget: ”Ni är mina vittnen (hebr. edim) idag. Jag har förvärvat (köpt) från Noomi allt som har tillhört Elimelech och det som tillhört Kiljon och Machlon. 
Jag har också förvärvat (tagit ansvar för) Rut, kvinnan från Moab som var gift med Machlon. Hon blir min fru. Jag gör detta för att hennes avlidne makes arvedel ska stanna kvar inom familjen, så att hans namn blir ihågkommet bland hans släktingar och vid porten till hans stad. Ni är alla här i dag vittnen till detta.” 
Allt folket vid porten och de äldste sa: ______ ”Vi är vittnen! Eftersom biblisk hebreiska inte har ett ord för ja, svarar folket med att återupprepa Boaz sista ord edim, vi är vittnen! Se även 1 Mos 29:5-6; 2 Sam 12:19. På modern hebreiska finns ordet ken som betyder ja. Må Herren (Jahveh) göra den kvinna som nu går in i ditt hus hem här i Betlehem lik Rakel och Leah, de två kvinnor som byggt upp Israels hus. Jakob, som Gud senare gav namnet Israel, födde tolv söner genom dem och deras bihustrur, se 1 Mos 29:31-30:24. Må du bli mäktig (ärbar, stark, segerrik, framgångsrik) jfr Rut 2:1; 3:11 i området Efratah området kring Betlehem och ditt namn bli vida känt (ordagrant ’namnge en person’) i Betlehem. Mika 5:2; Matt 2:1, 5 
Må ditt hus (din familj) bli som Perets Boaz förfader, se vers 18, som Tamar födde åt Juda genom just ett leviratäktenskap, genom det barn (den säd) som Herren (Jahveh) ska ge dig genom denna unga kvinna.” ______ Stycket är väl strukturerat som en kiasm med en central vers där det profeteras att staden Betlehem i regionen Efratah ska ha en viktig roll i framtiden. Här ska en son födas vars namn ska bli högt ärat, se Mika 5:2; Matt 2:1, 5! Stycket ramas in av två kvinnor i vers 11, Rakel och Leah, och Tamar och Rut i vers 12.  Judas och Tamars berättelse återfinns i 1 Mos 38. Den gemensamma nämnaren med Boaz och Rut är leviratäktenskapet, dock är Judas karaktär milsvid från Boaz. Perets mor var Tamar och är ett exempel på en familj som inte fullföljde leviratäktenskapet på det sätt som det var tänkt. Tamar var först gift med Judas äldsta son Er, men han var en ond man och dog innan de fått några barn, se 1 Mos 38:6-7. Juda beordrar sin andra son Onan (hebr. Ónan) att ge Tamar en son, just enligt leviratäktenskapets regler. Onan är dock som sin bror också ond och utnyttjar Tamar sexuellt, men tar inte på sig ansvaret att ge henne en son. När han också dör vågar inte Juda ge sin tredje, sista och yngsta, son Shela till Tamar. Juda struntar i sin svärdotter Tamar, ljuger för henne och skickar hem henne till hennes familj. Han borde tagit ansvar och frigjort Tamar så hon kunde gifta sig med någon annan genom en chalitzah-ceremoni, se 5 Mos 25:5-10. När Tamar inser att hon har blivit lurad tar hon saken i egna händer och klär ut sig till en prostituerad och får barn genom sin svärfar Juda, se 1 Mos 38.  Det finns även en annan koppling till detta kapitel i Första Moseboken. I den hebreiska texten, med 49 bokstävers intervall, kan man läsa ut namnen Boaz, Rut, Oved, Jishaj och David i 1 Mos 38:11-28. De fem namn som leder upp till David i släkttavlan i avslutningen i Ruts bok, se Rut 4:21-22, återfinns alltså i exakt rätt ordning med 7 x 7 bokstävers intervall i just det stycket som handlar om Perets, fem släktled före Boaz. Man måste vara lite försiktig med bibelkoder, men det är ändå ett märkligt sammanträffande som pekar på att Bibeln är en gudomligt inspirerad bok. 
Boaz tog Rut till sig, och hon blev hans hustru. Han gick in till henne, och Herren (Jahveh) tillät henne att bli gravid och hon födde en son. 
Då sa kvinnorna i Betlehem till Noomi: ”Lova (prisa) Herren (Jahveh), som i dag har gjort så att det inte saknas en återlösare syftar nu på barnet! Må hans namn bli ärat i Israel! 
Han ska ge dig nytt liv och försörja dig på din ålderdom (ordagrant ”gråa hår”). Det är ju din sonhustru som har fött honom, hon som älskar dig och är mer för dig än sju söner.” Talet sju står för fullkomlighet, se 1 Sam 2:5. Uttrycket återspeglar också den dåtida uppfattningen om den ideala judiska familjen med sju söner. Att Rut nu på en gång blir gravid och föder en son är också anmärkningsvärt. Rut hade ju varit gift med Machlon i tio år utan att kunna få något barn, se Rut 1:4. Även här blir Guds försyn och omsorg tydlig. 
Noomi tog barnet och höll honom i sina armar (lade honom i sin famn) och blev den som vårdade (skötte om) honom. 
Grannkvinnorna namngav bekräftade och bevittnade namngivningen av pojken genom att säga: ”En son har fötts till Noomi!” De gav honom namnet Oved betyder ”en som tjänar”. Han blev far till Jishaj, Davids far. Den hebreiska bokstaven bet uttalas antingen ”b” eller ”v” beroende på placering i ordet. Inleder bet ordet uttalas det oftast ”b”, annars ”v”. Ruts sons namn stavas Obed men uttalas ”Oved” och translittereras oftast så. Det hebreiska namnet på Davids far är Jishaj, men andra vanliga former är Isai eller Ishai; det engelska namnet är Jesse.  Det finns en fin balans i boken. Slutsatsen, vers 13-17, har 71 hebreiska ord, exakt lika många som inledningen, vers 1-5. Inledningen fokuserar på Noomis tomhet och slutsatsen på hennes fullhet! Nu följer en släkttavla med tio namn som avslutas med David som är central i den messianska släkttavlan. 
Detta är Perets vars mor var Tamar, som nekades ett leviratäktenskap, se kommentar i vers 12 fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – hebr. toledot): Perets blev far till Chetsron 4 Mos 26:21, 
Chetsron blev far till Ram, Ram blev far till Amminadav, 
Amminadav blev far till Nachshon, Nachshon blev far till Salmah (Salmon). Salmah och Salmon i nästa vers är samma person. I NT används den grekiska varianten Salmon i Matt 1:4-5 (i 1 Krön 2:11 används Salma). Namnet betyder att täcka eller en klädnad. Ordets rot är nära besläktad med ordet shalom som betyder frid. Salmon gifte sig med Rahab (hebr. Rachav), en hedning från Jeriko, se Jos 2, ca 1400 f.Kr. 
Salmon blev förfader till Boaz som gifte sig med Rut, ca 1120 f.Kr., Boaz blev far till Oved född ca 1120 f.Kr., 
Oved blev far till Jishaj född ca 1080 f.Kr. och Jishaj blev far till David född ca 1040 f.Kr.. Höjdpunkten i släkttavlan är det sista namnet David, se Matt 1:3-6; Luk 3:31-33.  Mellan Salmon och David är troligtvis inte alla släktled med. Josua intar Jeriko omkring 1400 f.Kr. och David föds omkring 1040 f.Kr. Mellan dessa händelser är det alltså 360 år, men bara tre personer nämns. Om det inte saknas några led måste Boaz, Oved och Jishaj alla varit över 120 år när de födde sina söner, vilket inte är troligt då livslängden vid den här tiden var 70-80 år. Början och slutet på släkttavlan finns beskriven i andra böcker. Glappet är därför antingen mellan Salmon och Boaz, eller mellan Oved och Jishaj. Eftersom vi har flera detaljer kring Oved och Boaz, hur Noomi höll honom i sin famn och alla kvinnor i staden bevittnar händelsen i Rut 4:13-17, är det högst sannolikt att Oved är Boaz och Ruts son. Slutsatsen blir att glappet måste vara mellan Salmon, som levde under Josuas tid, och Boaz som levde då händelserna i denna bok utspelade sig.  Genom att jämföra med uppteckningen av levitiska präster från samma tidsintervall kan vi se att det måste ha varit fler släktled, se 1 Krön 6:4-8. Det är 9 generationer mellan Elazar, som var präst under Salmons och Rahabs tid, och Tsadoq, som var präst på Davids tid. Senare i samma kapitel finns en uppteckning av tempelmusiker med 18 generationer från Korach, en generation före Josua, till Heman på Davids tid, se 1 Krön 6:33-37; 2 Mos 6:16-27; 1 Krön 15:16-27. Salmon är alltså Boaz förfader och däremellan är det 5-12 släktled som inte tecknas upp här.  Att det saknas släktled är inte konstigt och visar inte på att det är felaktigheter i Bibeln. Både det hebreiska och det grekiska ordet för ”far” kan också betyda ”förfader” eller ”släkting”. Beroende på författarens syfte är det vanligt att ibland hoppa över några led för att visa på det övergripande släktskapet. Här är målet att visa hur Perets är släkt via Boaz till David. Ett annat exempel är Matteus som ibland hoppar över några led för att få en litterär symmetri med 3 grupper med 14 generationer i varje grupp, se Matt 1:1-17.
