Romarbrevet.
8.
Därför tack vare vad Jesus gjort, se Rom 7:4, 25 finns det nu ingen fördömelse (fällande dom) för dem som är i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus för dem som inte vandrar efter köttet, utan efter Anden, se vers 4. 
För livets Andes lag har i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus gjort mig fri från syndens och dödens lag. 
Det som var omöjligt för lagen Torah, eftersom den var svag genom köttet den fallna mänskliga naturen – det gjorde Gud, då han sände sin egen Son till världen som syndoffer, till det yttre lik en syndig människa (ordagrant: i syndigt kötts likhet/gestalt) och när det gäller synd: fördömde synden i köttet dömde och verkställde domen mot synden i Jesu kropp. 
Så skulle lagens rättfärdighetskrav om ett rättfärdigt handlande i enlighet med budordens rättesnöre – som, då det står i singular, betonar helheten i undervisningen, se Rom 13:9 helt och fullt uppfyllas i oss som inte vandrar (vandrar omkring) lever efter köttet vår fallna natur, utan efter Anden. Den arameiska texten (Peshitta) och en del grekiska manuskript har även frasen ”de som inte vandrar efter köttet” i avslutningen av vers 1. Ytterligare några manuskript har också den avslutande frasen ”utan efter Anden”. Utifrån det kiastiska mönstret så blir betydelsen dock densamma oavsett läsart. 
För de som är av köttet lever på den här världens vis tänker på har en förståelse och agerar efter allt det som hör till köttet, men de som är av Anden tänker på allt det som hör till Anden. 
Köttets sinne är för med sig död, men Andens sinne är leder till liv och frid. 
Köttets sinne är nämligen fiendskap mot Gud. Det underordnar sig inte Guds lag och kan det inte heller. Människans allra innersta uppfattning och tanke resulterar i uppror mot Gud. 
De som lever i köttet kan inte behaga Gud. 
Ni däremot lever inte i köttet utan i Anden, eftersom Guds Ande bor i er. Den som inte har den Smordes (Messias, Kristi) Ande tillhör inte honom. 
Om den Smorde (Messias, Kristus) bor i er är visserligen kroppen död på grund av synden, men Anden är (har och ger) liv på grund av rättfärdigheten. 
Och om Anden från honom som uppväckte Jesus från de döda bor i er, då ska han som uppväckte den Smorde (Messias, Kristus) från de döda också göra era dödliga kroppar levande genom sin Ande som bor i er. 
Vi har alltså skyldigheter, syskon (bröder och systrar i tron), men inte mot vår köttsliga natur så att vi ska leva efter köttet. 
Om ni lever efter köttet kommer ni att dö. Men om ni genom Anden dödar kroppens gärningar kommer ni att leva. 
För alla som leds (drivs) av Guds Ande är Guds söner (barn). 
För ni fick inte (tog inte emot) slaveriets ande för att falla tillbaka in i fruktan (vilket återigen leder till rädsla), utan ni tog emot barnaskapets Ande som ger söners rätt, i vilken vi ständigt ropar högt; vädjande efter hjälp: ”Abba (pappa)! Fader!” Den som tagit emot Jesus har blivit adopterad in i Guds familj, vilket innebär full rätt och fri tillgång till allt som föräldern äger. Abba betyder pappa på arameiska, vardagsspråket på Jesu tid. De första ord ett litet barn lärde sig var pappa (aram. abba) och mamma (aram. immah). Uttrycket ”Abba Fader” visar att vi får vara Guds barn och ha en nära familjerelation till vår himmelske Fader. 
Anden själv vittnar med (tillsammans med) vår ande att vi är Guds barn, 
och om vi är hans barn, så är vi också hans arvingar, nämligen Guds arvingar och därmed medarvingar till den Smorde (Messias, Kristus), förutsatt att vi lider tillsammans med honom, så att vi också får bli förhärligade tillsammans med honom. 
För jag menar efter att ha gått igenom olika alternativ att den här (nuvarande) tidens lidanden inte betyder (är värda) någonting mot väger lätt jämfört med den härlighet (ära, glans – gr. doxa) som kommer att uppenbaras (avslöjas) för (i) oss och bli vår. 
För med ivrig längtan utsträckt förväntan – som när man sträcker på huvudet för att få se det man kan ana väntar skapelsen oförtrutet och välkomnande på Guds söners (barns) uppenbarelse. De troende är redan nu Guds barn, men den härlighet som finns i detta barnaskap har ännu inte avslöjats. Det kommer att ske först då Jesus kommer tillbaka, se 1 Joh 3:2. 
Skapelsen (naturen) blev ju lagd under förgängelsen utsattes för ett tillstånd av tomhet – utan mål och mening, inte frivilligt utan genom honom som lade den därunder Gud tillät det ske i hopp i förväntan och tillförsikt om 
att även skapelsen ska befrias från förfallets (fördärvets, förgängelsens) slaveri och nå fram till Guds barns härliga frihet (den frihet som tillhör Guds barns härlighet). 
Vi vet (har förstått) att hela skapelsen fortfarande – fram till nu – suckar (jämrar sig) och lider tillsammans i smärta (i födslovåndor). 
Och inte bara den, utan också vi själva som har Andens förstlingsfrukt som har fått Guds Ande som en första gåva, se 2 Kor 1:22; Ef 1:14, också vi suckar inom oss medan vi väntar oförtrutet och välkomnande på vår adoption (barnaskapet) – vår kropps förlossning (återlösning, befrielse). 
För i hoppet med den förväntansfulla förvissningen om att kroppen ska befrias blev vi frälsta (räddade, befriade, helade, upprättade). Men ett hopp som man ser uppfyllt är inget hopp, för hur kan någon hoppas på något han redan ser? 
Men om vi hoppas (har en förväntan) på det vi inte ser, så väntar vi oförtrutet och välkomnande i uthållighet (ståndaktighet) även om vi prövas. Detta stycke ramas in av Andens hjälp och bön (vers 26) och Jesu vädjan för oss, se vers 34. Centralt finns Jesus som den förstfödde, se vers 29b. 
På samma sätt som både skapelsen och vi suckar, se vers 22-23 hjälper (undsätter) ju också Anden oss när han går med och stöttar precis där det behövs i vår svaghet (bräcklighet, skörhet). För vi vet inte (har inte vetat) exakt vad vi borde be om (hur vi lämpligast bör be). Men Anden själv träder in och ber (går i förbön; vädjar, medlar) för oss med outsägliga suckar som inga ord kan uttrycka. 
Och han som ständigt rannsakar (ser igenom; undersöker, utforskar) hjärtan, han vet (förstår, ser, känner till; är medveten om) vad Andens tanke är (vad Anden menar), för han vädjar (går i förbön; vädjar, medlar) ber och manar ständigt gott för de heliga så som Gud vill ordagrant: ”enligt Gud” – i harmoni med Guds vilja. Hjälper, gr. synantilambanomai används bara här och i Luk 10:40 (där Marta vädjar om sin syster Marias hjälp). Det sammansatta ordet beskriver bokstavligen någon som tillsammans (gr. sun) – på andra sidan (gr. anti) – tar tag (gr. lambano). Verbformen är medium vilket också förstärker att Anden inte tar över, utan erbjuder oss en hjälpande hand mitt i vår svaghet. Det grekiska ordet för svaghet omfattar även vår förgängliga kropp och följdverkningarna av sjukdom, se vers 20. Frasen ”träder in som vår förebedjare” är i grundtexten det grekiska ordet hupererentugchano. Det används bara här i NT och betyder att Anden ”över” och ”mer än” – hjälper oss att träffa målet! 
Vi vet (har sett/insett; är förvissade om) att för dem som älskar Gud dvs. de som aktivt gör hans vilja och lyder hans bud, se Joh 14:15 samverkar allt låter Gud ständigt och aktivt allting samverka till det bästa, för dem som är kallade har gensvarat på hans kallelse efter hans beslut gr. prothesis – enligt en plan som han i förväg lagt fram och berett efter sina syften. Denna vers formar en kiasm som ramas in av temat insikt – vår förståelse och Guds rådslut. I nästa nivå följer två villkor som inleds ”för dem”. Centralt står att allting (som i grekiskan står i plural) samverkar till det bästa. Här ingår även att lida för sin tro. Paulus har just talat om den här tidens lidanden (vers 18) och lite längre fram i sammanhanget räknar han upp dessa (vers 35-36), men också den överväldigande segern mitt i allt detta (vers 37-39). Vi kan bara älska Gud eftersom han först visade oss sin kärlek (1 Joh 4:19). Gud vill använda oss och våra omständigheter för sitt rikes utbredning (Fil 1:12). Denna vers säger inte att allt som händer är gott, men däremot att allt som händer i slutändan medverkar till ett gott resultat för dem som älskar Gud och har gensvarat på hans kallelse. 
För Gud är allvetande. Dem som han på förhand kände till visste skulle bli hans en dag, förutbestämde (gr. proorizo) han också till att bli lika få sin inre karaktär formad efter hans Sons avbild, så att han Jesus skulle bli den förstfödde (högste; mest betydelsefulle) bland många syskon (bröder och systrar i tron). Förutbestämma är ordagrant ”att i förväg sätta upp gränser”. 
Och dem som han förutbestämde att de skulle ta emot Jesus och formas efter hans avbild, dem (dessa) kallade han också, och dem som han kallade, dem (dessa) förklarade han också rättfärdiga, och dem som han förklarade rättfärdiga, dem (dessa) förhärligade (ärade – gr. doxazo) han också se vers 18. 
Vad ska vi nu säga om (gentemot – gr. pros) ”i riktning mot” allt detta se vers 28-30, men även hela sammanhanget från vers 17? Om Gud är för (över – gr. hyper) oss, vem kan då vara emot (gr. kata) oss ”dra ner” oss, dvs. få oss totalt på fall? Ps 118:6 
Han som ju inte ens skonade sin egen Son, utan utlämnade personligen gav upp honom för oss alla, hur skulle han inte också fritt komma att skänka (ge, unna, bevilja) oss allt (allting) tillsammans med honom. Grekiskan betonar ordet för ”inte” (genom att använda ouchi) i slutet på versen – betydelsen blir att det vore helt uteslutet. 
Vem kan anklaga Guds utvalda? Det är Gud som rättfärdiggör. 
Vem är den som dömer? Det är Jesus som har all auktoritet och är den som ska döma alla människor en dag. Den Smorde (Messias, Kristus) är den som har dött, och ännu viktigare, har uppstått från de döda, han sitter nu på Guds högra sida och vädjar (ber ständigt, manar gott) för oss. Vers 35-38 formar en kiasm som ramas in av att ingenting kan skilja oss från Jesu kärlek! Den centrala versen är vers 37. 
Vem ska då kunna skilja oss från den Smordes (Messias, Kristi) osjälviska, utgivande och rättfärdiga kärlek? Lidande (nöd, betryck, problem – ett generellt ord för svårigheter), eller ångest (trångmål, begränsning – ”smal passage; ett litet hoptryckt område”), eller förföljelse fientlig och förtryckande hetsjakt i syfte att utplåna, eller hunger (svält), eller nakenhet brist på kläder; ofrivillig exponering, eller fara då det är riskfyllt att bekänna Jesus, eller svärd dödshot eller t.o.m. avrättning? Paulus nämner sju lidanden en troende kan behöva gå igenom. Alla trångmål för en sann troende närmare Jesus – han som vet vad lidande är. Listan ökar i intensitet och allvar. Istället för att skriva ”Vad ska skilja” används ”Vem ska skilja”, vilket personifierar motståndet, se vers 38-39. Se även 2 Kor 11:23-28; Rom 5:3-4. 
Som det även står skrivet Ps 44:23: På grund av dig vår tro på dig Gud blir vi dödade hela dagen är våra liv i ständig fara, vi räknas (ses i människors ögon) som slaktfår. 
Skulle något av detta kunna skilja oss från Jesu kärlek? Nej, i allt detta vinner vi en överlägsen seger är vi mer än segrare genom att vi, förutom den triumferande segern, också ger ära till Gud, välsignelse till andra och oss själva, genom honom som har älskat oss med sin osjälviska, utgivande och rättfärdiga kärlek. 
Jag är helt övertygad (förvissad) om att: Nu räknar Paulus upp tio saker som finns i Guds universum. Ofta är det motpoler. Denna lista tar vid där uppräkningen av sju lidanden slutade – martyrdöden av svärd, se vers 35. varken död med all sin skräck och plåga, eller liv (ett överflödande liv) med sina lockelser, varken änglar, eller andefurstar demoniska furstar, eller auktoriteter (makter) både mänskliga tyranner och demoniska krafter, varken vad som sker just nu, eller vad som kommer att hända, 
varken någonting upphöjt världen ovanför, något övernaturligt, eller något djup makter i den mörka och onda världen, helvetets krafter, eller något annat skapat djur, människor, universum, eller mänskliga skapade myndigheter, ordningar, strukturer inget av detta ska kunna skilja oss från Guds utgivande kärlek i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Herre. 
