Nehemja.
4.
Men det hände när Sanvallat hörde att vi byggde muren att han blev arg och tog mycket illa vid sig och han hånade judarna. 
Han talade inför sina bröder och Samariens armé och sa: ”Vad gör dessa klena judar? Ska de restaurera efter behag? Ska de offra? Ska de avsluta allt på en dag? Kan de återuppväcka stenarna från spillrorna som är brända?” 
Nu var ammoniten Tobia (hebr. Tovijaho) med honom och han sa: ”Det som de bygger ska en räv bryta ner, om den hoppar på deras stenmur.” 
Hör (lyssna), vår Gud (Elohim), för vi är föraktade, vänd deras förebråelser över deras egna huvuden, och utlämna dem till fördärv i ett land av fångenskap. 
Överskyl inte deras överträdelser och låt inte deras synd raderas ut inför dig, för de har utmanat dig (Gud) inför byggnadsmännen. Lägg märke till att denna bön handlar om Guds ära och heder, inte att de själva är drabbade av föraktet. 
Vi byggde (vidare på) muren och hela muren fogades samman till sin halva höjd, för folket hade satt sitt sinne till arbetet. De var överlåtna till arbetet. 
Men det hände sig att när Sanvallat och Tobia och araberna och ammoniterna och ashdoditerna hörde att reparationen av Jerusalems murar gick framåt och att skadorna började täppas till, då blev de mycket arga. 
De konspirerade, alla tillsammans, och kom och stred mot Jerusalem för att skapa förvirring därinne (i staden). 
Men vi bad våra böner till vår Gud (Elohim) och satte ut vakter mot dem både dag och natt. 
Och Jehoda sa: ”Styrkan hos arbetarna sviktar, det är så mycket skräp (stenskärvor att få bort) att vi inte klarar att renovera muren.” 
Våra motståndare sa: ”De ska ingenting veta och ingenting se, förrän vi står mitt ibland dem och dräper dem så att arbetet upphör.” 
Men det skedde att judarna som bodde nära dem kom och berättade för oss tio gånger (vid tio tillfällen): ”Från alla platser där ni bor måste ni stå upp.” 
Då stationerade jag folk på de lägsta platserna innanför muren, på de öppna (synliga) platserna. Jag placerade folket familjevis med sina svärd, spjut och pilbågar. 
När jag sett över situationen, reste jag mig och sa till de förnäma männen, ledarna och resten av folket: ”Var inte rädda för dem. Kom ihåg vår stora och respektingivande Herre (Adonai) och strid för era bröders skull, för era söner, era döttrar, era hustrur och era hem.” 
När nu våra fiender hörde att deras planer hade blivit kända för oss och att Gud (Elohim) hade omintetgjort deras rådslag, återvände vi till muren var och en till sitt arbete. 
Från den tiden blev det så att hälften av mina tjänare deltog i arbetet och hälften av dem höll i spjut, sköldar, pilbågar och bröstsköldar (harnesk), och ledarna stod bakom hela Juda hus. 
De som byggde på muren och de som bar bördor (förflyttade byggmaterial) höll en hand på arbetet och med en hand höll de sina vapen. 
Byggarbetarna hade likaså var och en sitt svärd i bältet (hängande vid sidan) medan de byggde. Den som blåste i shofaren (vädurshornet) den som var ansvarig för att blåsa larmsignalen var vid min sida. 
Jag sa till de förnäma männen, ledarna och resten av folket: ”Arbetet är stort och omfattande och vi är utspridda (åtskilda) på muren, den ene långt från den andre. 
På vilken plats ni än är när ni hör ljudet från shofaren larmsignalen, så kom närmare (ta er tillflykt till) oss. Vår Gud (Elohim) ska strida för oss.” 
Vi ägnade oss åt arbetet och hälften av dem höll i spjuten, från det att gryningen visade sig till dess att stjärnorna kom fram (på kvällen). Man arbetade dygnets alla ljusa timmar från den första gryningen till dess skymningen var över. 
Vid den tiden sa jag också till folket: ”Låt varje person med sin tjänare övernatta inne i Jerusalem så att de kan vara vår vakt på natten och utföra arbete på dagen.” 
Varken jag eller mina bröder, inte mina tjänare eller de väktare som följde mig, ingen av oss tog av sig sina kläder, alla som gick till vattnet hämtade dricksvatten i Gichonkällan som var Jerusalems dricksvattentäkt hade sina vapen med sig. 
