Apostlagärningarna.
24.
Fem dagar senare kom översteprästen Ananias ner tillsammans med några äldste och en advokat som hette Tertullus. Han var kunnig i det romerska rättsväsendet och hade anlitats av Stora rådet för att föra deras talan. De framförde sina anklagelser mot Paulus inför ståthållaren Felix. 
När Paulus hade kallats in började Tertullus sina anklagelser mot Paulus. Han sa: 
”Högt ärade Felix! Tack vare dig och ditt ledarskap har vi fått uppleva en långvarig fred. Dina politiska reformer har gjort så att detta folk som jag representerar, överallt och på alla sätt fått det mycket bättre. Detta erkänner vi med stor tacksamhet. Talet följer den dåtida vanliga retoriska modellen. Det inleds med smickrande ord, greppet kallas captatio benevolentiae på latin. På båda punkterna tänjde han på sanningen; det hade aldrig varit så oroligt som under Felix styre och han hade inte gjort livet bättre för judarna. Felix var ståthållare i Judeen 52-60 e.Kr. 
För att inte besvära dig alltför länge, ber jag att du i din godhet lyssnar till vad vi i korthet har att säga. 
Vi har nämligen funnit att den här mannen är en riktig plåga (pestböld, smitthärd). Han sprider oro (skapar upplopp) bland judar över hela världen. Han är en ledare för nasaréernas sekt. 
Han har till och med försökt vanhelga templet. Därför grep vi honom. Tertullus tar upp tre punkter där de två första, att uppvigla och att vara ledare för en icke-godkänd sekt, var straffbara åtalspunkter enligt romersk lag. 
När du förhör honom kan du själv få klarhet i allt det vi anklagar honom för.” 
Judarna instämde och påstod att det var på det sättet. 
Ståthållaren sa ingenting själv, utan gav nu tecken åt Paulus att tala, och han svarade: ”Eftersom jag vet att du i många år har varit domare för detta folk, försvarar jag min sak med tillförsikt. På samma sätt som Tertullus öppnar Paulus sitt tal med en captatio benevolentiae, dock är den mer sanningsenlig utan överdrifter. 
Försvar till punkt 1 – upprorsmakare: Du kan själv få bekräftat att det inte är mer än tolv dagar sedan jag kom upp till Jerusalem för att tillbe. 
Varken i templet eller i synagogorna eller ute i staden har de sett mig diskutera med någon eller sprida oro bland folket, 
och de kan inte heller bevisa inför dig vad de nu anklagar mig för. Tolv dagar är för kort tid för att arrangera ett uppror. Hans skäl till att besöka Jerusalem var att tillbe, inte att skapa oroligheter. 
Försvar till punkt 2 – ledare för en sekt: Men detta bekänner jag för dig: att jag enligt Vägen, som de kallar en sekt, tjänar mina fäders Gud på så sätt att jag tror på allt som står skrivet i lagen och hos profeterna. 
Jag har samma hopp till Gud som de, att både rättfärdiga och orättfärdiga ska uppstå en gång. Dan 12:2; Joh 5:28-29; Upp 20:12-15 
Därför strävar också jag själv efter att alltid ha ett gott samvete inför Gud och människor. Paulus förnekar inte att han är en ledare, men betonar att han tjänar judarnas Gud. 
Försvar till punkt 3 – vanhelga templet: Efter flera år kom jag tillbaka för att överlämna gåvor åt mitt folk de insamlade medlen, se Rom 15:25-27 och frambära offer på fyra mäns vägnar, se Apg 21:23-26. 
Då fann de mig i templet när jag hade renat mig, och där var ingen folkmassa och inget tumult. 
Men där fanns några judar från Asien, och egentligen borde de stå här inför dig och anklaga mig, om de hade något att anföra emot mig. 
Annars får dessa män själva tala om vilket brott de fann mig skyldig till när jag stod inför Stora rådet, 
om det inte var denna enda sak som jag ropade när jag stod bland dem: Det är för de dödas uppståndelse som jag i dag står här anklagad inför er.” 
Felix, som mycket väl kände till Vägen, sköt nu upp rättegången och sa: ”När befälhavaren Lysias kommer hit ner ska jag avgöra målet.” Felix var i ett politiskt dilemma. Han visste tillräckligt mycket om den kristna tron för att veta att Paulus var oskyldig. Samtidigt ville han hålla sig väl med judarna, så han sköt upp rättegången för att vinna tid. Vi vet inte om befälhavaren Claudius Lysias någonsin kallades till några fortsatta förhör. 
Han befallde officeren att hålla Paulus i förvar men samtidigt ge honom viss lättnad och inte hindra någon av hans vänner från att hjälpa (betjäna, assistera) honom. Några av dessa måste ha varit Lukas, Aristarchus och Trofimus som reste med honom. I Caesarea Maritima (vid havet) bodde också evangelisten Filippus och ­officeren (centurionen) Cornelius. 
Några dagar senare efter rättegången kom Felix tillsammans med sin hustru Drusilla, som var judinna. Han lät hämta Paulus och hörde honom tala om tron på den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. 
Men när Paulus talade om rättfärdighet och självbehärskning och den kommande domen, blev Felix förskräckt och sa: ”Gå din väg för den här gången. När jag får tid ska jag kalla på dig.” 
Samtidigt hoppades han att Paulus skulle erbjuda honom pengar. Därför lät han ofta hämta honom och samtalade med honom. Drusilla var den yngsta dottern till Herodes Agrippa I, se Apg 12:1-2. Hon var född 38 e.Kr. Hennes far dog när hon var sex år. Som fjortonåring gifte hennes bror Agrippa II bort henne till Azizus som var kung över Emesa, en liten stat i Syrien vid nuvarande staden Homs. Felix blev betagen av hennes skönhet och fick henne att lämna Azizus. Drusilla var sexton år när hon gifte sig med Felix som lämnar sin första fru för henne. Drusilla är i tjugoårsåldern, och Felix omkring femtio, när Paulus samtalar med dem om den kristna tron. Hon dör 79 e.Kr. vid vulkanutbrottet i Pompeji i Italien. Paulus hade haft med sig en större summa pengar till församlingen, och Felix trodde kanske att Paulus skulle kunna frestas att använda en del av dem för att muta sig fri, se Apg 24:17. Detta är sista gången Felix omnämns; vi vet inte om han ”fick tid” att samtala och ta beslut som rör livets stora frågor någon gång senare i sitt liv. 
När två år hade gått, efterträddes Felix av Porcius Festus. Eftersom Felix ville hålla sig väl med judarna, lät han Paulus bli kvar i fängelset. Judarna hatade Felix; de skrev ett brev till Rom där de beskrev hans brutalitet mot dem. Klagomålen gjorde att Kejsar Nero avsatte Felix och utsåg Festus till ståthållare över Judeen hösten 60 e.Kr. Han hade posten i två år. 
