Psaltaren.
100.
En tacksägelsepsalm. ______ Ropa högt (höj triumferande jubelrop, väsnas med rop och härskri) till Herren (Jahveh) alla tillsammans utöver hela jorden (alla länder)! Det hebreiska verbet rua beskriver segerjubel och segerlarm; ordets ursprungsbetydelse är att förstöra genom att bryta något. Här skulle det bildligt kunna tolkas som att öronen brister p.g.a. öronbedövande ljud. 
Tjäna bli hans livegna och arbeta för Herren (Jahveh) i största glädje med fröjd, munterhet och nöje, kom inför hans ansikte (träd in i hans närvaro) i jubelsång med triumferande fröjderop! 
Förstå (vet; känns vid; bli intimt förtrogen med) tänk på att Herren (Jahveh) själv är Gud (Elohim) – han har skapat (gjort, frambringat, åstadkommit) oss och inte vi själva – vi är hans folk i samlad trupp och får (flock av småboskap) på hans betesmark (grönbete). Ps 74:1; 79:13; Joh 10:11-14 Fyra imperativ (ropa, tjäna, kom och förstå) i vers 1-3 leder fram till den första slutsatsen: att vi är hans folk. Vers 3 är den centrala versen som handlar om en personlig gemenskap med Gud. Här används det starkaste hebreiska ordet (jada) för att känna någon på ett personligt sätt. Psalmen avslutas med ytterligare tre imperativ i vers 4 – kom (gå), var tacksamma och välsigna – som leder fram till den andra slutsatsen i vers 5: att Herren är god och att hans nåd och sanning trofast består! 
Gå in i hans portar med (i) tacksägelse bär fram ett hyllningsoffer – tillsammans i kör, kom till hans förgårdar med (i) lovsång (lovord). Var tacksamma mot (hylla; erkänn och prisa) honom, välsigna (lova; tala gott om) hans namn. Den ursprungliga hebreiska betydelsen av att tacka är att använda och hålla ut sin hand, men även att kasta något. Här finns troligen innebörden av att lyfta sina händer i lovprisning med, men även att bekänna och vrida sina händer under gråt och intensivt ”kasta ut” sina bekännelser inför Herren (Jahveh). Hebreiskans ursprungliga innebörd för att välsigna är att böja knä. 
För Herren (Jahveh) är god han har den bästa välviljan, i evighet varar hans nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) och från släkte till släkte (från generation till generation) varar hans trofasthet (sanning, fasthet – hebr. emonah). Versen formar en kiasm där Guds nåd står centralt och ramas in av ”tidsangivelserna” evighet och släkte till släkte. Den yttre ramen utgörs av Herrens godhet och trofasthet/sanning. Den hebreiska texten har ki-tov JHVH (ordagrant: ”för god Jahveh”). Här finns inget ord för är med. Enligt det grekiska tänkesättet – som påverkat oss i väst – kan godhet existera oberoende av Gud. Godhet anses alltså inte som ett av Guds attribut. I den judiska världsbilden hör dock dessa två begrepp oskiljaktigt ihop. Det går inte att se godhet utan att se Gud. Att förneka Guds godhet är att förneka Gud själv. Det finns ingen godhet skild från Gud – Gud och godhet hör ihop. Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 3:4; 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord står tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden nämns alltid först. 
