Apostlagärningarna.
14.
I Ikonium hände samma sak. De Paulus och Barnabas gick till judarnas synagoga och predikade så att många, både judar och greker, kom till tro. 
Men de judar som vägrade tro att Jesus var Messias hetsade upp hedningarna och förgiftade deras sinnen (fick dem att tänka onda tankar) mot syskonen bröder och systrar i tron, både judar och hedningar. 
Paulus och Barnabas stannade där en längre tid och talade frimodigt i förtröstan på Herren, som bekräftade sitt nåderika ord genom att låta tecken och under ske genom deras händer. 
Men folket i staden delade mer och mer sig så att vissa höll med de icke-troende judarna och andra höll med apostlarna (sändebuden). 
När både hedningarna och de icke-troende judarna med sina ledare gjorde upp en plan att misshandla och stena dem, 
fick apostlarna reda på det och flydde sydost till städerna Lystra och Derbe i Lykaonien och trakten däromkring. 
Där fortsatte de att förkunna evangeliet. Inskriptioner bekräftar att Ikonium senare blev ett centrum för den kristna tron i Mindre Asien. Lystra var en handelsstad i Lykaonien. Paulus och Barnabas vandrade vidare längs med huvudvägen Via Sebaste som sträckte sig söderut från Ikonium fyra mil ner till Lystra. Där fanns antagligen ingen synagoga. Det var ett hedniskt område där varken judendom eller grekisk filosofi hade vunnit någon mark. Orten var en militärkoloni och befolkningen bestod av många pensionerade romerska soldater. 
I Lystra satt en man som inte kunde använda sina fötter. Han var förlamad i benen från födseln och hade aldrig kunnat gå. 
Han lyssnade när Paulus predikade antagligen ute på stadens torg. Paulus fäste sin blick på honom, och när han såg att mannen hade tro så att han kunde bli botad 
sa han med hög röst: ”Res dig upp och stå på dina ben!” Då hoppade han upp och började gå omkring. 
När folket såg vad Paulus hade gjort, ropade de på lykaoniska: ”Gudarna har kommit ner till oss i mänsklig gestalt!” 
De kallade Barnabas för Zeus och Paulus för Hermes, eftersom det var han som förde ordet. Paulus och Barnabas hade ännu inte förstått vad folket sagt eftersom de talade på sitt eget språk. 
Prästen i Zeustemplet utanför staden förde fram tjurar och kransar till portarna och ville offra tillsammans med folket. Arkeologiska fynd av skulpturarbeten från Antiokia i Pisidien avbildar offertjurar med hornen smyckade med blommor. Hermes var enligt grekisk mytologi gudarnas budbärare. Han var son till Zeus och var talarnas, köpmännens och tjuvarnas gud. Hans bild finns i Handelshögskolans logotyp och hans namn ingår i ordet hermeneutik, som handlar om hur man tolkar en text. Eftersom Paulus var den som talade trodde man att han var Hermes, och då måste Barnabas vara den högsta guden Zeus. Kanske var det på grund av en gammal legend, där Zeus och Hermes hade nedstigit till jorden i mänsklig skepnad, som man gjorde detta antagande. När zeusprästen började förbereda ett offer frågade Paulus och Barnabas vad som var på gång.  Det lykaoniska språket var en lokal bergsbygdsdialekt, och endast några få texter har hittats på detta språk. Området hade dock stått under hellenistiskt inflytande i flera århundraden vilket gjorde att de inte hade några svårigheter att förstå Paulus grekiska. 
När apostlarna (sändebuden) Barnabas och Paulus fick höra detta rev de sönder sina kläder för att visa sorg och fasa, se Matt 26:65, de tog tag i halslinningen med sina händer och rev upp sina tunikor någon decimeter och sprang ut bland folkskaran och ropade: 
”Ni män, vad håller ni på med? Invånarna i staden Lystra ville offra till Barnabas och Paulus när de genom Guds kraft hade botat en lam man, se vers 8-13. Vi är människor av samma natur som ni vi är inga gudar. Vi förkunnar evangelium för er, för att ni ska vända er bort från dessa meningslösa ting avgudar till den levande Guden, han som har skapat himmel och jord och hav och allt vad de rymmer. 
Under tidigare generationer har han tillåtit hednafolken att gå sina egna vägar. 
Ändå gav han vittnesbörd om att han fanns, genom allt gott han gjorde. Han gav er regn från himlen, och fruktbara tider, han har fyllt era hjärtan med mat och glädje.” När Paulus predikade för människor som var obekanta med Skriften och Gud, använde han sig av exempel från naturen för att visa att det är Gud som står bakom ”regn från himlen”, ”mat” osv. 
Med dessa ord kunde de nätt och jämnt lugna folket och hindra dem från att offra till dem. 
Från Antiokia i Pisidien och Ikonium städerna där Paulus och Barnabas nyligen varit i kom det nu några judar. De lyckades få med sig folket, och man stenade Paulus och släpade efter det ut honom ur staden i tron att han var död. 
Men när lärjungarna samlades omkring honom, reste han sig och gick in i staden. Man skulle kunna tro att folket i Lystra var vidöppna för evangeliet eftersom de tagit emot apostlarna som gudar, men folksamlingar är nyckfulla. Kanske uppfyllde inte kristendomen deras förväntningar. Dock var besöket inte helt fruktlöst. Timoteus, som senare kommer att resa med Paulus och har två brev adresserade till sig, var från den här staden. Hans mor var judinna och hans far grek, se Apg 16:1. Efter att ha blivit stenad men överlevt går Paulus och Barnabas vidare österut från Lystra till Derbe, en sträcka på tio mil. Staden blev en del av den romerska provinsen Galatien 25 f.Kr. Stadens namn kan komma från det lokala ordet för barrväxten en. Nästa dag gick Paulus och Barnabas vidare till Derbe. 
De förkunnade evangeliet i staden och vann många lärjungar. En av dessa lärjungar är Gaius som senare blir Paulus medarbetare, se Apg 19:29; 20:4. Här i Derbe verkar Paulus och Barnabas bestämma sig för att återvända hem. I stället för att fortsätta landvägen österut, via provinsen Kilikien, där också Paulus hemstad Tarsus låg, vände de tillbaka samma väg de kom.  Paulus skriver senare om förföljelser och lidandet i just städerna Lystra, Ikonium och Antiokia i Pisidien, se 2 Tim 3:10-11. Derbe nämns inte och verkar vara en stad som välkomnade evangeliet utan förföljelser. Den helige Ande ledde dem trots dessa faror tillbaka för att styrka och uppmuntra de nyvunna troende i dessa städer. Sedan återvände de till Lystra, Ikonium och Antiokia i Pisidien 
och styrkte lärjungarnas själar och uppmuntrade (uppmanade) dem att stå fasta i tron. De sa: ”Vi måste gå igenom många lidanden för att komma in i Guds rike.” 
I varje församling utsåg de äldste (ledare) åt dem, och efter bön och fasta överlämnade de dem åt Herren som de hade kommit till tro på. Att utse äldste är inte det första som Paulus och Barnabas gör. Paulus undervisar om att inte ”lägga händerna på någon” för snabbt i 1 Tim 5:22. När Paulus och Barnabas nu kommer tillbaka, efter ett par veckor eller månader, är det tydligt vilka som bara hade en kortvarig entusiasm och vilka som verkligen hade beslutat att följa Jesus. 
Sedan tog apostlarna vägen genom Pisidien och kom till Pamfylien. 
De predikade ordet i Perge och gick ner till hamnstaden Attaleia dagens Antalya på Turkiets sydkust. 
Därifrån seglade de tillbaka mot Antiokia i Syrien, där de hade blivit överlämnade åt Guds nåd (kraft) för det uppdrag som de nu hade fullgjort. 
När de Paulus och Barnabas hade kommit fram, samlade de församlingen och berättade om allt som Gud hade gjort genom dem och hur han hade öppnat trons dörr för hedningarna. 
Där stannade de en längre tid hos lärjungarna. 
