Esra.
3.
Och när den 7:e månaden höstmånaden tishri, infaller sept/okt; troligtvis 538 f.Kr. var inne och Israels barn hade bosatt sig i sina städer, samlades folket som en man (som en enhet; samstämt) i Jerusalem. 
Då stod Jotsadaks son Jeshoa upp och hans bröder, prästerna, och Serubbabel, Shealtiels son, och hans bröder, och de byggde altaret för att offra brännoffer till Israels Gud (Elohim) som det står skrivet i gudsmannen Moses undervisning. 
De satte upp altaret på dess bestämda plats (i anslutning till/framför/öster om själva templet), trots sin rädsla för folket i landet. Och de offrade brännoffer till Herren (Jahveh) på det, både morgonoffer och kvällsoffer. 
De firade också lövhyddohögtiden (hebr. sukkah) som det står skrivet och offrade det föreskrivna antalet dagliga offer i enlighet med påbudet för varje dag. Just under lövhyddofesten offras utöver alla andra högtidsoffer även totalt 70 oxar, en för varje land i den då kända världen, vilket gör att ingen annan högtid har lika många offer i antal djur, se 4 Mos 29:12-39; 3 Mos 23:33-44; 5 Mos 16:13-15. Lövhyddohögtiden är också den enda av Herrens (Jahvehs) högtider då det är ett påbud att vara glad i sju dagar, vilket många rabbiner anser vara ett av de svåraste buden att uppfylla! 
Därefter bar de fram det dagliga brännoffret, offret vid nymånad och offren för alla Herrens (Jahvehs) heliga sammankomster alla Herrens (Jahvehs) högtider som beskrivs i 3 Mos 23, liksom alla frivilliga offer som bars fram till Herren (Jahveh). 
Från den första dagen i den 7:e månaden tishri började de offra brännoffer till Herren (Jahveh) trots att grunden till Herrens (Jahvehs) tempel ännu inte var lagd. 
De gav pengar till stenhuggarna och timmermännen och mat, dryck och olja till sidonierna och tyrierna för att de skulle föra cederträ från Libanon, via havet till Jaffa, som Persiens kung Kyros hade gett tillstånd till. 
I den 2:a månaden ijar – april/maj på det 2:a året av Kyros styre – motsvarar 537 f.Kr., efter att de kommit till Herrens (Elohims) hus i Jerusalem, påbörjade Shealtiels son Serubbabel, och Jotsadaks son Jeshoa, och resten av deras bröder, prästerna, leviterna och alla de som återvänt från fångenskapen till Jerusalem, arbetet. De utsåg leviterna från 20 års ålder och äldre till att övervaka arbetet på Herrens (Jahvehs) hus. 
Sedan stod Jeshoa med sina söner och sina bröder och Kadmiel och hans söner, Juda söner, tillsammans för att övervaka hantverkarna i Guds (Elohims) hus – även Chenadads söner med sina söner och sina bröder, alla leviterna var med. Versen är inte helt tydlig, men troligtvis är det tre personer som åsyftas (Jeshoa, Kadmiel och Chenadad) tillsammans med sina familjer – alla leviterna. 
När hantverkarna hade lagt grunden till Herrens (Jahvehs) tempel, ställde de upp prästerna i sina skrudar och med trumpeter, och leviterna, Asafs söner, med cymbaler, för att prisa Herren (Jahveh) i enlighet med Israels kung Davids föreskrifter. 
Med lovprisning och tacksägelse sjöng de till Herren (Jahveh): För han är god, för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek) över Israel! Ps 118:1 Och hela folket gav upp ett härskri (ropade med stark röst) när de prisade Herren (Jahveh) eftersom grunden till Herrens (Jahvehs) hus var lagd. 
Men många av prästerna och leviterna och överhuvudena för deras fäders stammar (släkter, Israels tolv stammar), de gamla männen som hade sett det första huset Salomos tempel, grät högljutt när de såg grunden läggas för detta hus templet, medan många andra ropade högt av glädje, 
så att man inte kunde skilja ljudet av glädjerop från ljudet av gråtande människor, för folket ropade för full hals, med hög röst, och ljudet hördes på långt håll. 
