Knjiga proroka Avakuma.
3.
Molitva proroka Avakuma u obliku naricaljki: 
O, Gospode, čuo sam vest o tebi i uplašio sam se! O, Gospode, oživi delo svoje u vremenu, obnovi ga usred godina, seti se da se smiluješ u gnevu svome. 
Sa Temana dolazi Bog i Svetitelj sa Gore Farana. Sela Veličanstvo njegovo pokriva nebesa, a slava njegova zemlju ispunjava. 
Njegovo svetlo blista, a u ruci mu je dvokraka munja, gde je skrovište snage njegove. 
Pred njim pomor ide, a pošast ga sve u stopu prati. 
Kada stane, tad se zemlja trese; kad pogleda, narodi poskaču; rastresu se večiti vrhovi i sležu se brda drevna, jer drevni su putevi njegovi. 
Video sam tugu pod šatorima Kušana, podrhtavaju šatorski zastori zemlje madijanske. 
O, Gospode, jesi li na reke gnevan? Gneviš li se ti na reke ili si na more jarostan? Evo, jezdiš na konjima svojih bojnih kola spasenja. 
Razotkriven i vidno je postavljen luk tvoj, reč zakletve tvoje šiba. Sela A reke brazdaju zemlju. 
Gledaju te, grče se planine, kuljaju bujične vode, bezdan se javlja hukom svojim i ruke svoje visoko diže. 
Sunce i mesec miruju u svom prebivalištu, uminu na svetlo strela tvojih i na blesak sjaja tvoga koplja. 
Ti u ljutnji zemlju gaziš, u jarosti ti narode vršeš. 
Izlaziš zbog spasenja svog naroda, zbog spasenja pomazanika svoga drobiš glavara zlikovačkog doma, razotkrivaš od pete do vrata. Sela 
Njihovim kopljima probadaš glavara njihovih ratnika, a oni jurišaju da nas zdrobe, i likuju kao kad u potaji proždiru siromaha. 
Ti gaziš po moru konjima svojim i pene se velike vode. 
I ja sam to čuo i stomak mi se zgrčio, od tog zvuka mi zadrhtaše usne, trulež mi se uvuče u kosti, a kolena mi zaklecaše. Smiriću se sve do dana nevolje što dolazi na narod koji nas napada. 
Ako smokva i ne propupi, ako nema na čokotu ploda; izneveri li trud oko masline, ne rode li polja hranom, nestane li stado iz tora i iščezne stoka iz obora, 
u Gospodu ja ću da uskliknem i veselim se u Bogu mog spasenja! 
Gospod Bog je moja snaga! Dade mi noge hitre ko u košute, po mom kršu dade mi da hodam. 
