Jakovljeva.
3.
Braćo moja, neka ne bude među vama mnogo učitelja, znajući da ćemo biti strože suđeni. 
Jer svi mi na mnogo načina grešimo. Ako ko u reči ne greši, taj je savršen čovek, sposoban da zauzda celo svoje telo. 
Kada konjima stavljamo uzde u usta da bi nam se pokoravali, mi upravljamo celim njihovim telom. 
Pogledajte i lađe: tako su velike i jaki vetrovi ih pokreću, a njima upravlja vrlo malo kormilo onamo kuda kormilar naumi. 
Tako je i jezik mali ud ali se diči velikim delima. Gle, kako mala vatra zapali veliku šumu! 
Tako je i jezik vatra, svet nepravde među našim udovima. On pogani čitavo naše telo i pali čitav životni tok, a pakao ga potpaljuje. 
Sve vrste životinja, ptica, gmizavaca i morskih životinja daju se ukrotiti i čovek ih je ukrotio, 
a jezik, to nemirno zlo puno smrtnog otrova, niko ne može ukrotiti. 
Njim blagosiljamo Gospoda i Oca i njim proklinjemo ljude koji su stvoreni po slici Božijoj. 
Iz istih usta izlazi blagoslov i prokletstvo. To tako ne treba da bude, braćo moja. 
Može li sa istog vrela izvirati slatka i gorka voda? 
Može li, braćo moja, smokva rađati masline ili loza smokve? Tako ni slan izvor ne može dati slatku vodu. 
Ko je mudar i razuman među vama? Neka dobrim življenjem pokaže svoja dela u mudroj krotkosti. 
Ali ako u sebi nosite gorku zavist i sebično isticanje, onda se nemojte ponositi i govoriti ono što se protivi istini. 
Takva mudrost ne dolazi odozgo, nego je zemaljska, ljudska, od zlog duha je. 
Jer, gde je zavist i sebično isticanje, onde je nered i svako zlo. 
A mudrost koja dolazi odozgo, pre svega je čista, zatim mirotvorna, krotka, prilagodljiva, puna milosrđa i dobrih plodova, nepristrana, nelicemerna. 
A pravednost je plod koji će ubrati oni koji seju u miru – oni koji čine mir. 
