Psalam.
10.
Zašto, Gospode, stojiš daleko? Što se skrivaš u vreme nevolje? 
Opaki, nadmeni, ljuto goni ubogog, u spletke ga hvata koje je ispleo. 
Jer opaki se hvali žudnjama svog srca, pohlepni proklinje, prezire Gospoda. 
U svojoj ga oholosti on ne traži, nema Boga ni u jednoj misli svojoj. 
Taj uvek uspeva na svojim stazama, na sudove tvoje on s visoka gleda, i svojim se dušmanima ruga. 
On u srcu kaže: „Ništa mene neće uzdrmati, zlo me nikad zadesiti neće.“ 
Usta su mu puna kletve, laži i uvrede, a muka i nevolja pod jezikom njegovim. 
U dvorištu vreba iz zasede, iz potaje ubija nevinoga, iz skrovišta motri nemoćnoga. 
Kao lav on vreba u šipražju, u zasedi čeka da ulovi ubogoga; u svoju ga mrežu hvata i odvlači. 
Bespomoćne lomi i obara, oni mu u kandže dopadaju. 
On govori u srcu: „Bog zaboravlja, skriva lice, nikada on to neće videti.“ 
Ustani, Gospode, digni svoju ruku, Bože, ponizne nemoj zaboraviti! 
Zašto opaki da prezire Boga, zašto da u svom srcu kaže: „Ti me nećeš za to pitati“? 
Ali, ti to ipak vidiš, jer posmatraš muku i nevolju, da stvar uzmeš u svoje ruke. Nemoćni se oslanja na tebe, sirotome ti si pomoćnik. 
Slomi ruku opakome, zlome, pa kad tražiš njegovu opakost, ni traga od nje da ne nađeš. 
Gospod je car u veke vekova, nestaće narodi sa njegove zemlje. 
Ti, Gospode, čuješ čežnju poniznih, hrabriš ih, uho svoje priklanjaš, 
da daš pravo sirotome i ugnjetenom, da čovek na zemlji ne zadaje više strah. 
