Psalam.
73.
Psalam Asafov. Zacelo je Bog dobar Izrailju, i onima čije srce je bez mane. 
Što se mene tiče, zamalo mi noge nisu zašle s puta; koraci se moji skoro isklizaše. 
Jer sam zavideo bahatima gledajući blagostanje zlikovaca. 
Eto, strepnju od smrti nemaju, telo im je zadriglo. 
Ljudske muke ne poznaju, ne stradaju sa ljudima. 
Nadmenost je zato njima kao ogrlica, ogrće ih odeća nasilja. 
Od debljine oči svoje izbečiše, zlo im srce za granicu ne zna. 
Ismevaju se, govore zlobno i nasiljem prete ponosito. 
Njihova su usta okrenuta nebesima, a njihov jezik zemljom šeta. 
Zato im se njihov narod vraća i obilje vode ispijaju. 
I govore: „Kako bi Bog znao? Postoji li znanje Svevišnjega?“ 
Gle, takvi su zlikovci: spokojni doveka i bogatstvo gomilaju! 
Zacelo sam uzalud svoje srce čistim očuvao, svoje ruke nevinošću očistio! 
Od jutra do sutra ojađen sam bio, jutra su mi donosila kaznu. 
A da sam kazao da ću i ja tako da pričam, izneverio bih naraštaj tvoje dece. 
Razmišljao sam da razaznam ovo, i očima mojim to je mučno bilo; 
dok nisam ušao u Božije Svetilište, i shvatio njihov svršetak. 
Zacelo ih stavljaš na klizavo mesto, obaraš ih u ruine. 
Kako su opustošeni, u trenu su okončali i naglom strahotom dokrajčeni! 
Oni su poput sna kada se neko probudi. O, Gospode, kada se probudiš, lik njihov prezrećeš. 
Kada ogorčeno beše srce moje i nutrina moja beše probodena, 
bez pameti i bez znanja sam bio, pred tobom sam bio životinja. 
Ipak sam ja sa tobom stalno, ti mi držiš desnu ruku. 
Savetom me svojim vodiš, naposletku ćeš me u slavu uzeti. 
Koga ja imam na nebesima? Pored tebe na zemlji mi ništa milo nije. 
Neka mi okopne i telo i srce, Bog je doveka stena moga srca i baština moja. 
Gle, eno propašće oni od tebe daleki, ti satireš svakog ko ti je neveran. 
Što se mene tiče, dobra mi je Božija blizina. U Gospodu Bogu sebi načiniću utočište i sva dela tvoja objaviću. 
