Pesma nad pesmama.
7.
Kako su ljupka stopala tvoja u sandalama, o, ćerko velikaška! Obline bokova tvojih su kao dragulji, kao rukotvorina umetnika. 
Pupak ti je ko okrugli pehar kome nikad ne zafali vina; stomak ti je ko snopić pšenice okružen ljiljanima. 
Grudi su tvoje kao lanad, blizanci srnini. 
Vrat ti je kao kula od slonovače, oči jezerca Esevona na vratima vatravimskim; nos ti je kao kula livanska što gleda na Damask. 
Glava je tvoja poput Karmila, kosa ti je kao carski skerlet. U lokne se tvoje car upleo. 
Kako si lepa! Kako si ljupka voljena u svojim čarima! 
Stas ti je kao drvo palme, a grudi ti ko grozdovi. 
Zato kažem: „Ja bih se na palmu peo, držao se za stabljike njenog voća.“ Nek mi tvoje grudi budu ko grozdovi na vinovoj lozi, dah nosa tvoga ko miris jabuka. 
Usta su tvoja kao dobro vino. Ona Ono glatko klizi mome voljenome, ono nežno curi sa usana onih što spavaju. 
Ja pripadam mome voljenome, a on za mnom žudi. 
Dođi, voljeni moj! Hajdemo u polja, hajde da noćimo po selima! 
Dignimo se rano, hajdemo u vinograde da vidimo je li propupila loza, da li se rascvetala, jesu li se rascvetali narovi. I tamo ću ti dati ljubav svoju. 
Mandragore odišu mirisom, a na vratima je našim sve probrano voće. A ja sam za tebe sačuvala i novo i staro, o, voljeni moj! 
