Knjiga o Jovu.
8.
A Vildad iz Suša je odgovorio ovim rečima: 
„Dokle ćeš o tome da pričaš i dokle će reči tvojih usta biti vihor? 
Zar Bog izvrće pravdu? Izvrće li Svemoćni pravednost? 
Ako su mu tvoja deca sagrešila, on ih je prepustio njihovim gresima! 
Ali ako potražiš Boga i Svemoćnoga preklinješ za milost; 
ako budeš čist i pravedan, on će bdeti nad tobom i obnoviće tvoje pravedno boravište. 
Neznatni su bili počeci tvoji, a budućnost tvoja procvetaće silno. 
Hajde, pitaj naraštaj pređašnji i istraži saznanja njihovih predaka. 
Jer, mi smo od juče, ne znamo ništa, sena su naši zemaljski dani. 
Zar te neće poučiti, reći ti iz srca svoga i izneti pouke? 
Raste li papirus mimo močvare? Raste li trska mimo voda? 
Dok je još u cvatu i neposečena, već se suši pre ostalih trava. 
E, takve su staze onih što Boga zaboravljaju, tako se ruši nada bezbožnička; 
onoga čije se pouzdanje kida i koji se oslanja na kuću od paučine; 
Elem, osloni li se na kuću svoju – neće stajati; prihvati li je se – neće se držati. 
On je kao jedra biljka na suncu, čije se mladice pružaju izvan vrta; 
korenje mu se nad kamenjarem prepliće i u kršu traži mesta. 
Ali, ako se iskoreni sa svog mesta, ono će ga se odreći: ’Videlo te nikad nisam!’ 
Eto, to ti je radost njegovog puta, a već neko drugi niče iz tla. 
Gle, Bog ne odbacuje čoveka bez mane, ali i ne prihvata zlotvora za ruku. 
Štaviše, smehom će ispuniti usta tvoja i usne tvoje klicanjem! 
Stidom će se zagrnuti oni koji te mrze, a šator zlikovaca će nestati.“ 
