Priče Solomonove.
18.
Za željom svojom žudi samoživi čovek, na mudrost se svaku iznervira. 
Bezumnik ne uživa u razboritosti, nego u razotkrivanju svoga srca. 
Kada dođe zao čovek dolaze i prezir i bruka sa sramotom. 
Duboke su vode reči u ustima ljudskim i vrelo mudrosti potok je nabujali. 
Strašno je držati stranu nepravedniku da bi pravedniku oduzeli pravdu. 
U svađu srljaju usne bezumnika i batine mu usta prizivaju. 
Bezumnika ruše sopstvena usta i usne mu život vrebaju. 
Reči klevetnika su kao poslastice što u stomak klize. 
Ko je lenj u poslu svome pobratim je velikom rasipniku. 
Ime je Gospodnje moćna kula u koju se na visinu sklanja pravednik. 
Bogatstvo je bogatome poput utvrđenja, poput zida visokoga u mašti njegovoj. 
Srce se čoveka uznese pred propast, a pre časti dolazi poniznost. 
Budalast je i sramotan onaj koji uzvraća reč pre nego je čuo. 
S bolešću se svojom nosi duh u čoveku. Ali ko se nosi s duhom utučenim? 
Znanju teži srce promućurnog, a i uho mudrog predano je njemu. 
Čovek darom sebi put otvara i on ga odvodi pred velike ljude. 
U pravu je ko je prvi u svojoj parnici, ali onda dođe njegov bližnji pa ga ispituje. 
Žreb prekida razmirice i neslogu među moćnicima. 
Uvređeni brat je tvrđi od utvrđenog grada i razmirice su kao rešetka tvrđave. 
Plodom usta svojih siti čovek stomak svoj, siti ga plodom usana svojih. 
Jezik vlada i životom i smrću; ko ga voli, ješće njegov plod. 
Ko nađe ženu, našao je blago, blagodat je dobio od Gospoda. 
Molećivo siromah besedi, a bogataš oštro odgovara. 
Čovek s mnogo prijatelja može i da strada, ali ima prijatelja prisnijih od brata. 
