Psalam.
2.
Zašto li se bune narodi, šta to ljudi uzalud smišljaju? 
Carevi se sveta prikupljaju, knezovi se s njima savetuju, da navale složno na Gospoda i na njegovog Pomazanika: 
„Zbacimo sa sebe okove njihove, strgnimo sa sebe sveze njihove!“ 
Smeje se onaj što na nebesima stoluje, Gospod se to njima podruguje. 
On im onda u gnevu progovara, jarošću ih svojom užasava: 
„Cara svoga ja sam postavio, na Sionu, svetoj gori svojoj.“ 
Objaviću odluku Gospodnju. On mi reče: „Ti si Sin moj, danas si se meni rodio. 
Traži od mene, i daću ti u nasledstvo puke, i krajeve zemaljske da ti budu imovina. 
Slomićeš ih gvozdenom palicom, razbićeš ih kao posudu od gline.“ 
Zato, carevi, budite razumni, primite nauk, vladari zemaljski! 
Služite Gospodu u strahu, s trepetom se radujte. 
Volite Sina, da mu gnev ne plane, pa da propadnete na svom putu, jer gnev njegov za tren oka plane. Blago svakom ko u njemu utočište traži! 
