Knjiga proroka Isaije.
46.
Pade Vil! Sruši se Navav! Stavljaju svoje rukotvorine na životinje i na stoku. Nose ih kao bremena, teret što zamara. 
Ruše se i padaju zajedno. Ne mogu izbaviti nosioce. I duše svoje u ropstvo odvode. 
„Slušajte me, dome Jakovljev, i svi ostaci doma Izrailjeva! Ja sam vas nosio od rođenja; Ja sam vas podizao od utrobe. 
I kad ostarite, ja ostajem isti; i kad osedite, ja ću biti potpora. Ja sam činio i ja ću podizati, i ja ću podupirati i dopremati. 
S kim biste me uporedili, i sličnim i izglednim učinili i poredili? 
Vade zlato iz torbe, i srebro mere na vagi, u najam uzimaju livca da im od toga načini boga, da padaju ničice, čelom i telom da se prostiru. 
Podižu ga na rame, podupiru ga, spuštaju ga dole i stoji, iz mesta svojega i ne pomera se, niti viče na njih i ne odgovara; ne spasava nikoga iz nevolje njegove. 
Setite se toga i budite ljudi; odmetnici, uzmite to k srcu. 
Setite se početaka iz drevnosti. Ta, ja sam Bog i nema drugoga, Bog jesam i niko nije kao ja. 
Na početku posledice najavljujem, i unapred što se nije zbilo. Kažem: ’Odluka će se moja izvršiti, i učiniću sve što hoću.’ 
Pozvaću sa istoka grabljivicu, iz daleke zemlje čoveka po odluci svojoj. Što rekoh, to ću i dovesti. Što iskazah, to ću učiniti. 
Slušajte me, srcem uporni, od pravednosti udaljeni. 
Pravednost svoju primičem, nije se udaljila; i spasenje moje okasniti neće. I na Sion ću spasenje staviti, Izrailju proslavljenje svoje.“ 
