Priče Solomonove.
7.
Sine moj, drži se mojih reči i zapovesti mojih, u sebi ih čuvaj. 
Moje zapovesti čuvaj i živećeš, pouku moju ko zenicu svoga oka. 
Veži ih oko prstiju svojih, upiši ih na ploču srca! 
Mudrosti kaži „Sestro moja!“ i „rođenom“ pronicljivost zovi; 
da te čuvaju od žene tuđinke, od preljubnice slatkorečive. 
Elem, na prozoru kuće svoje, kroz rešetke gledao sam, 
posmatrao sam lakoverne i među mladićima zapazio bezumnoga momka. 
Prolazio je ulicom, pored njenog ugla i išao prema njenoj kući, 
potkraj dana, kad je sumrak, usred noći i pomrčine. 
I gle, presrete ga žena u odeći bludnice i prevejanog srca; 
napadna, jogunasta, noge je u kući ne drže; 
sad je na ulici, sad je na trgu, na svakom ugla vreba u zasedi. 
I zgrabi ga, poljubi ga bez stida na licu i reče mu: 
„Imam kući meso žrtava mira, jer sam danas ispunila zavete svoje. 
Zato sam izašla da te sretnem, baš tebe da tražim. I našla sam te. 
Svoj sam krevet ukrasila zastorima, šarenim lanom iz Egipta; 
smirnom, alojom i cimetom ležaj sam namirisala. 
Dođi! Do jutra se opijajmo ljubavlju svojom. Hajde da se nauživamo u ljubavi! 
Jer muž nije u kući svojoj, na daleki put je otišao; 
sa sobom je poneo kesu s novcem i neće doći kući do dana punog meseca.“ 
Tako ga je namamila svojom uverljivom pričom, nagovorila ga svojim zavodljivim usnama. 
I on je odmah krenuo za njom, kao vo na klanje išao je i kao bezumnik okovan za kaznu; 
dok mu strela ne probode jetru, kao ptica što u zamku srlja on i ne zna da tu glavu gubi. 
Zato me poslušajte, sinovi, i pazite na ono što vam govorim! 
Neka ti srce ne zastrani na puteve njene i ne lutaj po njenim stazama. 
Jer mnoge smrtno ranjene je oborila i nema broja ljudima koje je pobila. 
Kuća je njena na putevima za Svet mrtvih, a oni silaze u odaje smrti. 
