Дела апостолска.
19.
Догоди се пак, кад беше Аполос у Коринту, да Павле пролажаше горње земље, и дође у Ефес, и нашавши неке ученике 
рече им: Јесте ли примили Духа Светог кад сте веровали? А они му рекоше: Нисмо ни чули да има Дух Свети. 
А он им рече: На шта се дакле крстисте? А они рекоше: На крштење Јованово. 
А Павле рече: Јован крсти крштењем покајања, говорећи народу да верују Оног који ће за њим доћи, то јест, Христа Исуса. 
А кад то чуше, крстише се у име Господа Исуса. 
А кад Павле метну руке на њих, сиђе Дух Свети на њих, и говораше језике и прорицаху. 
А беше људи свега око дванаест. 
И ушавши у зборницу говораше слободно три месеца учећи и уверавајући за царство Божје. 
А кад неки беху отврднули и свађаху се хулећи на пут Господњи пред народом, одступи од њих и одлучи ученике, па се препираше сваки дан у школи неког Тирана. 
И ово је бивало две године, тако да сви који живљаху у Азији, и Јевреји и Грци, чуше реч Господа Исуса. 
И Бог чињаше не мала чудеса рукама Павловим, 
тако да су и чалме и убрушчиће знојаве од тела његовог носили на болеснике, и они се исцељиваху од болести, и духови зли излажаху из њих. 
И почеше неки од Јевреја, који се скитаху и заклињаху ђаволе, спомињати над онима у којима беху зли духови име Господа Исуса говорећи: Заклињемо вас Исусом кога Павле проповеда. 
А беху неких седам синова Скеве Јеврејина, поглавара свештеничког, који ово чињаху. 
А дух зли одговарајући рече: Исуса познајем, и Павла знам; али ви ко сте? 
И скочивши на њих човек у коме беше зли дух надвлада их, и притиште их пода се тако да голи и израњени утекоше из оне куће. 
И ово дознаше сви који живљаху у Ефесу, и Јевреји, и Грци; и уђе страх у све њих, и величаше се име Господа Исуса. 
И многи од оних што вероваху, долажаху те се исповедаху и казиваху шта су учинили. 
А многи од оних који чараху, сабравши књиге своје спаљиваху их пред свима; и прорачунаше и нађоше да су вределе педесет хиљада гроша. 
Тако здраво растијаше и надвлађиваше реч Господња. 
И кад се ово сврши, намисли Павле да прође преко Македоније и Ахаје, и да иде у Јерусалим, и рече: Пошто будем тамо, ваља ми и Рим видети. 
И посла у Македонију двојицу од оних који га служаху, Тимотија и Ераста; а он оста неко време у Азији. 
А у оно време подиже се не мала буна пута ради Господњег, 
јер некакав златар, по имену Димитрије, који грађаше Дијани сребрне црквице и даваше мајсторима не мали посао, 
он скупи ове и других оваквих ствари мајсторе, и рече: Људи! Ви знате да од овог посла ми имамо добитак за своје живљење; 
и видите и чујете да не само у Ефесу него готово по свој Азији овај Павле одврати народ многи, говорећи: То нису богови што се рукама човечијим граде. 
И не само што ће ова несрећа доћи на наш занат да не пролази, него се неће марити ни за цркву велике богиње Дијане, и пропашће величанство оне коју сва Азија и васиони свет поштује. 
А кад они ово чуше, напунише се гнева, и викаху говорећи: Велика је Дијана Ефеска! 
И сав се град напуни буне; и наваливши једнодушно на збориште ухватише Гаја и Аристарха из Македоније, другове Павлове. 
А кад Павле хтеде да иде међу народ, не дадоше му ученици. 
А неки и од азијских поглавара који му беху пријатељи, послаше к њему саветујући га да не излази на збориште. 
Једни пак викаху једно а други друго; јер беше сабор смућен, и највише их не знаху зашто су се скупили. 
А једни од народа извукоше Александра, кад га Јевреји изведоше. А Александар махнувши руком хтеде да одговори народу. 
А кад га познаше да је Јеврејин, повикаше сви у глас, и викаху око два сата: Велика је Дијана Ефеска. 
А писар утишавши народ рече: Људи Ефесци! Ко је тај човек који не зна да град Ефес слави велику богињу Дијану и њен кип небески? 
Кад дакле то не може нико одрећи, ваља ви да будете мирни, и ништа нагло да не чините; 
јер доведосте ове људе који нити су цркву Дијанину покрали, нити хуле на вашу богињу. 
А Димитрије и мајстори који су с њим ако имају какву тужбу, имају судови, и имају намесници, нека туже један другог. 
Ако ли шта друго иштете, нека се извиди на правој скупштини. 
Јер се бојимо да не будемо тужени за данашњу буну; а ниједног узрока нема којим бисмо се могли оправдати за ову буну. 
И ово рекавши распусти народ који се беше сабрао. 
