1. Самуилова.
18.
И кад сврши разговор са Саулом, душа Јонатанова приону за душу Давидову, и Јонатан га запази као своју душу. 
И узе га Саул тај дан, и не даде му да се врати кући оца свог. 
И Јонатан учини веру с Давидом, јер га љубљаше као своју душу. 
И скиде Јонатан са себе плашт, који ношаше, и даде га Давиду, и одело своје и мач свој и лук свој и појас свој. 
И иђаше Давид на шта га год Саул пошиљаше, и беше срећан, и постави га Саул над војницима, и омиле свему народу, па и слугама Сауловим. 
А кад се враћаху, и кад се Давид враћаше убивши Филистејина, излазише жене из сваког града Израиљевог певајући и играјући на сусрет цару Саулу, с бубњевима и с весељем и гуслама. 
И отпевајући жене једне другима уза свирке говораху: Саул згуби своју хиљаду, али Давид својих десет хиљада. 
И разгневи се Саул врло, и не бише му по вољи те речи, и рече: Давиду дадоше десет хиљада, а мени дадоше хиљаду; још му само царство треба. 
И од тог дана Саул гледаше попреко Давида. 
А сутрадан нападе Саула зли дух Божји, те пророковаше у кући, а Давид му удараше руком својом у гусле као пре: а Саулу у руци беше копље. 
И Саул баци копље говорећи: Да прикујем Давида за зид. Али му се Давид измаче два пута. 
И Саула беше страх од Давида, јер Господ беше с њим, а од Саула беше одступио. 
Зато га уклони Саул од себе, и постави га хиљадником; и он одлажаше и долажаше пред народом. 
И Давид беше срећан у свему што чињаше, јер Господ беше с њим. 
А Саул видећи да је веома срећан, бојаше га се. 
А сав Израиљ и Јуда љубљаше Давида, јер он одлажаше и долажаше пред њима. 
И рече Саул Давиду: Ево, кћер своју старију Мераву даћу ти за жену, само ми буди храбар и води ратове Господње. Јер Саул говораше: Нећу да се дигне моја рука на њ, него филистејска рука нека се дигне на њ. 
А Давид рече Саулу: Ко сам ја и какав је живот мој или дом оца мог у Израиљу, да будем зет царев? 
А кад дође време да Мераву, кћер Саулову, даду Давиду, дадоше је Адрилу Меолаћанину за жену. 
Али Давида љубљаше Михала, кћи Саулова; а кад то јавише Саулу, би му по вољи. 
И рече Саул: Даћу му је да му буде замка и да се диже на њ рука филистејска. А Давиду рече Саул: Бићеш ми данас зет с другом. 
И заповеди Саул слугама својим: Реците Давиду тајно и говорите: Гле, омилео си цару, и све слуге његове љубе те; буди сада зет царев. 
И слуге Саулове рекоше те речи Давиду, а Давид рече: Мислите ли да је лако бити зет царев? Та ја сам сиромах и мали човек. 
И Саулу јавише ово слуге његове говорећи: Овако рече Давид. 
А Саул рече: Овако реците Давиду: Не тражи цар уздарја, него сто окрајака филистејских, да се цар освети својим непријатељима. А Саул мишљаше како би Давид пао у руке Филистејима. 
И слуге његове казаше Давиду те речи, и Давиду би по вољи да постане царев зет. И време се још не наврши. 
А Давид уста и отиде са својим људима, и поби двеста Филистеја. И донесе Давид окрајке њихове, и дадоше их на број цару да би постао царев зет. И Саул му даде за жену Михалу кћер своју. 
И Саул виде и позна да је Господ са Давидом; и Михала кћи Саулова љубљаше га. 
А Саул се још већма побоја Давида; и беше Саул једнако непријатељ Давиду. 
А кнезови филистејски удараху; и кад год удараху, Давид беше срећнији од свих слуга Саулових, и име се његово врло прослави. 
