Јаковљева.
3.
Не тражите, браћо моја, да будете многи учитељи, знајући да ћемо већма бити осуђени, 
јер сви погрешујемо много пута. Али ко у речи не погрешује, онај је савршен човек, може зауздати и све тело. 
Јер гле, и коњима мећемо жвале у уста да нам се покоравају, и све тело њихово окрећемо. 
Гле и лађе, ако су и велике и силни их ветрови гоне, окрећу се малом крмицом куда хоће онај који управља. 
А тако је и језик мали уд, и много чини. Гле, мала ватра, и колике велике шуме сажеже. 
И језик је ватра, свет пут неправде. Тако и језик живи међу нашим удима, поганећи све тело, и палећи време живота нашег, и запаљујући се од пакла. 
Јер сав род звериња и птица, и бубина и риба, припитомљава се и припитомио се роду човечијем; 
а језик нико од људи не може припитомити, јер је немирно зло, пуно једа смртоноснога. 
Њиме благосиљамо Бога и Оца, и њиме кунемо људе, који су створени по обличју Божијем. 
Из једних уста излази благослов и клетва. Не ваља, љубазна браћо моја, да ово тако бива. 
Еда ли може извор из једне главе точити слатко и горко? 
Може ли, браћо моја, смоква маслине рађати или винова лоза смокве? Тако ниједан извор не даје слане и слатке воде. 
Ко је међу вама мудар и паметан нека покаже од доброг живљења дела своја у кротости и премудрости. 
Ако ли имате горку завист и свађу у срцима својим, не хвалите се, ни лажите на истину. 
Ово није она премудрост што силази одозго, него земаљска, људска, ђаволска. 
Јер где је завист и свађа онде је неслога и свака зла ствар. 
А која је премудрост одозго она је најпре чиста, а потом мирна, кротка, покорна, пуна милости и добрих плодова, без хатера, и нелицемерна. 
А плод правде у миру сеје се онима који мир чине. 
