Luka.
5.
Jedanput pak, kad narod naleže k Njemu da slušaju reč Božiju On stajaše kod jezera genisaretskog, 
i vide dve lađe gde stoje u kraju, a ribari behu izišli iz njih i ispirahu mreže: 
I uđe u jednu od lađa koja beše Simonova, i zamoli ga da malo odmakne od kraja; i sedavši učaše narod iz lađe. 
A kad presta govoriti, reče Simonu: Hajde na dubinu, i bacite mreže svoje te lovite. 
I odgovarajući Simon reče Mu: Učitelju! Svu noć smo se trudili, i ništa ne uhvatismo: ali po Tvojoj reči baciću mrežu. 
I učinivši to uhvatiše veliko mnoštvo riba, i mreže im se prodreše. 
I namagoše na društvo koje beše na drugoj lađi da dođu da im pomognu; i dođoše, i napuniše obe lađe tako da se gotovo potope. 
A kad vide Simon Petar, pripade ka kolenima Isusovim govoreći: Iziđi od mene, Gospode! Ja sam čovek grešan. 
Jer beše ušao strah u njega i u sve koji behu s njim od mnoštva riba koje uhvatiše; 
a tako i u Jakova i Jovana, sinove Zevedejeve, koji behu drugovi Simonovi. I reče Isus Simonu: Ne boj se; odsele ćeš ljude loviti. 
I izvukavši obe lađe na zemlju ostaviše sve, i otidoše za Njim. 
I kad beše Isus u jednom gradu, i gle, čovek sav u gubi: i videvši Isusa pade ničice moleći Mu se i govoreći: Gospode! Ako hoćeš možeš me očistiti. 
I pruživši ruku dohvati ga se. I reče: Hoću, očisti se. I odmah guba spade s njega. 
I On mu zapovedi da nikom ne kazuje: Nego idi i pokaži se svešteniku, i prinesi dar za očišćenje svoje, kako je zapovedio Mojsije za svedočanstvo njima. 
Ali se glas o Njemu još većma razlažaše, i mnoštvo naroda stecaše se da Ga slušaju i da ih isceljuje od njihovih bolesti. 
A On odlažaše u pustinju i moljaše se Bogu. 
I jedan dan učaše On, i onde seđahu fariseji i zakonici koji behu došli iz sviju sela galilejskih i judejskih i iz Jerusalima; i sila Gospodnja isceljivaše ih. 
I gle, ljudi donesoše na odru čoveka koji beše uzet, i tražahu da ga unesu i metnu preda Nj; 
i ne našavši kuda će ga uneti od naroda, popeše se na kuću i kroz krov spustiše ga s odrom na sredu pred Isusa. 
I videvši veru njihovu reče mu: Čoveče! Opraštaju ti se gresi tvoji. 
I počeše pomišljati književnici i fariseji govoreći: Ko je ovaj što huli na Boga? Ko može opraštati grehe osim jednog Boga? 
A kad razume Isus pomisli njihove, odgovarajući reče im: Šta mislite u srcima svojim? 
Šta je lakše reći: Opraštaju ti se gresi tvoji? Ili reći: Ustani i hodi? 
Nego da znate da vlast ima Sin čovečiji na zemlji opraštati grehe, (reče uzetome:) tebi govorim: ustani i uzmi odar svoj i idi kući svojoj. 
I odmah ustade pred njima, i uze na čemu ležaše, i otide kući svojoj hvaleći Boga. 
I svi se zaprepastiše, i hvaljahu Boga, i napunivši se straha govorahu: Čuda se nagledasmo danas! 
I potom iziđe, i vide carinika po imenu Levija gde sedi na carini, i reče mu: Hajde za mnom. 
I ostavivši sve, ustade i pođe za Njim. 
I zgotovi Mu Levije kod kuće svoje veliku čast; i beše mnogo carinika i drugih koji seđahu s Njim za trpezom. 
I vikahu na Njega književnici i fariseji govoreći učenicima Njegovim: Zašto s carinicima i grešnicima jedete i pijete? 
I odgovarajući Isus reče im: Ne trebaju zdravi lekara nego bolesni. 
Ja nisam došao da dozovem pravednike nego grešnike na pokajanje. 
A oni Mu rekoše: Zašto učenici Jovanovi poste često i mole se Bogu, tako i farisejski; a tvoji jedu i piju? 
A On im reče: Možete li svatove naterati da poste dok je ženik s njima? 
Nego će doći dani kad će se oteti od njih ženik, i onda će postiti u one dane. 
Kaza im pak i priču: Niko ne meće zakrpe od nove haljine na staru haljinu, inače će i novu razdreti, i staroj ne liči šta je od novog. 
I niko ne lije vino novo u mehove stare; inače prodre novo vino mehove i ono se prolije, i mehovi propadnu; 
nego vino novo u mehove nove treba liti, i oboje će se sačuvati. 
I niko pivši staro neće odmah novog; jer veli: Staro je bolje. 
