JOB.
2.
Nu hændte det en Dag, at Guds Sønner kom og trådte frem for HERREN, og iblandt dem kom også Satan og trådte frem for ham. 
HERREN spurgte Satan: “Hvor kommer du fra?” Satan svarede HERREN: “Jeg bar gennemvanket Jorden på Kryds og tværs.” 
HERREN spurgte da Satan: “Har du lagt Mærke til min Tjener Job? Der findes ingen som han på Jorden, så from og retsindig en Mand, som frygter Gud og viger fra det onde. Endnu holder han fast ved sin Fromhed, og uden Grund har du ægget mig til at ødelægge ham!” 
Men Satan svarede HERREN: “Hud for Hud! En Mand giver alt, hvad han ejer, for sit Liv! 
Men ræk engang din Hånd ud og rør ved hans Ben og Kød! Sandelig, han vil forbande dig lige op i dit Ansigt!” 
Da sagde HERREN til Satan: “Se, han er i din Hånd; kun skal du skåne hans Liv!” 
Så gik Satan bort fra HERRENS Åsyn, og han slog Job med ondartet Bylder fra Fodsål til Isse, 
Og Job tog sig et Potteskår til at skrabe sig med, medens han sad i Askedyngen. 
Da sagde hans Hustru til ham: “Holder du endnu fast ved din Fromhed? Forband Gud og dø!” 
Men han svarede hende: “Du taler som en Dåre! Skulde vi tage imod det gode fra Gud, men ikke imod det onde?” I alt dette syndede Job ikke med sine Læber. 
Da Jobs tre Venner hørte om al den Ulykke, der havde ramt ham, kom de hver fra sin Hjemstavn. Temanitten Elifaz, Sjuhitten Bildad og Na'amatitten Zofar, og aftalte at gå hen og vise ham deres Medfølelse og trøste ham. 
Men da de i nogen Frastand så op og ikke kunde genkende ham, opløftede de deres Røst og græd, sønderrev alle tre deres Kapper og kastede Støv op over deres Hoveder. 
Så sad de på Jorden hos ham i syv Dage og syv Nætter, uden at nogen af dem mælede et Ord til ham; thi de så, at hans Lidelser var såre store. 
