ESAJAS.
49.
Hør mig, I fjerne Strande, lyt til, I Folk i det fjerne! HERREN har fra Moders Liv kaldt mig, fra Moders Skød nævnet mit Navn; 
til et skarpt Sværd gjorde han min Mund og skjulte mig i Skyggen af sin Hånd, til en sleben Pil har han gjort mig og gemt mig i sit Kogger, 
sagt til mig: “Du er min Tjener, Israel, ved hvem jeg vinder Ære.” 
Jeg sagde: “Min Møje er spildt, på Tomhed og Vind sled jeg mig op - dog er min Ret hos HERREN, min Løn er hos min Gud.” 
Og nu siger HERREN, som danned mig fra Moders Liv til sin Tjener for at hjemføre Jakob til ham og samle Israel til ham - og i HERRENS Øjne er jeg æret, min Gud er blevet min Styrke - 
han siger: “For lidt for dig som min Tjener at rejse jakobs Stammer og hjemføre Israels frelste! Jeg gør dig til Hedningers Lys, at min Frelse må nå til Jordens Ende.” 
Så siger HERREN, Israels Genløser, dets Hellige, til den dybt foragtede, skyet af Folk, Herskernes Træl: Konger skal se det og rejse sig, Fyrster skal kaste sig ned for HERRENS Skyld, den trofaste, Israels Hellige, der udvælger dig. 
Så siger HERREN: Jeg hører dig i Nådens Stund, jeg hjælper dig på Frelsens Dag, vogter dig og gør dig til Folkepagt for at rejse Landet igen, udskifte øde Lodder 
og sige til de bundne: “Gå ud!” til dem i Mørket: “Kom frem!” Græs skal de finde langs Vejene, Græsgang på hver nøgen Høj; 
de hungrer og tørster ikke, dem stikker ej Hede og Sol. Thi deres Forbarmer fører dem, leder dem til Kildevæld; 
jeg gør alle Bjerge til Vej, og alle Stier skal højnes. 
Se, nogle kommer langvejsfra, nogle fra Nord og Vest, nogle fra Sinims* Land. { *måske Syene ved Ægyptens Sydgrænse. } 
Jubler, I Himle, fryd dig, du Jord, I Bjerge, bryd ud i Jubel! Thi HERREN trøster sit Folk, forbarmer sig over sine arme. 
Dog siger Zion: “HERREN har svigtet mig, Herren har glemt mig!” 
Glemmer en Kvinde sit diende Barn, en Moder, hvad hun bar under Hjerte? Ja, selv om de kunde glemme, jeg glemmer ej dig. 
Se, i mine Hænder har jeg tegnet dig, dine Mure har jeg altid for Øje. 
Dine Børn kommer ilende; de, som nedbrød og lagde dig øde, går bort. 
Løft Øjnene, se dig om, de samles, kommer alle til dig. Så sandt jeg lever, lyder det fra HERREN: Du skal bære dem alle som Smykke, binde dem som Bruden sit Bælte. 
Thi dine Tomter og Grusdynger, dit hærgede Land - ja, nu er du Beboerne for trang; de, som åd dig, er borte; 
end skal du høre dem sige, din Barnløsheds Børn: “Her er for trangt, så flyt dig, at jeg kan sidde!” 
Da tænker du i dit Hjerte: “Hvo fødte mig dem? Jeg var jo barnløs og gold, landflygtig og bortstødt, hvo fostrede dem? Ene sad jeg tilbage, hvor kommer de fra?” 
Så siger den Herre HERREN: Se, jeg løfter min Hånd for Folkene, rejser mit Banner for Folkeslag, og de bringer dine Sønner i Favnen, dine Døtre bæres på Skulder. 
Konger bliver Fosterfædre for dig, deres Dronninger skal være dine Ammer. De kaster sig på Ansigtet for dig, slikker dine Fødders Støv. Du skal kende, at jeg er HERREN; de, som bier på mig, bliver ikke til Skamme. 
Kan Bytte fratages en Helt, kan den stærkes Fanger slippe bort? 
Thi så siger HERREN: Om Fanger end fratages Helten, slipper Bytte end bort fra den stærke, jeg strider mod dem, der strider mod dig, og dine Børn vil jeg frelse. 
Dem, der trænger dig, lader jeg æde deres eget Kød, deres Blod skal de drikke som Most; alt Kød skal kende, at jeg, HERREN, er din Frelser, din Genløser Jakobs Vældige. 
