JOB.
32.
Da nu hine tre Mænd ikke mere svarede Job, fordi han var retfærdig i sine egne Øjne, 
blussede Vreden op i Buzitten Elihu, Barak'els Søn, af Rams Slægt. På Job vrededes han, fordi han gjorde sig retfærdigere end Gud, 
og på hans tre Venner, fordi de ikke fandt noget Svar og dog dømte Job skyldig. 
Elihu havde ventet, så længe de talte med Job, fordi de var ældre end han; 
men da han så, at de tre Mænd intet havde at svare, blussede hans Vrede op; 
og Buzitten Elihu, Barak'els Søn, tog til Orde og sagde: “Ung af Dage er jeg, og I er gamle Mænd, derfor holdt jeg mig tilbage, angst for at meddele eder min Viden; 
jeg tænkte: “Lad Alderen tale og Årenes Mængde kundgøre Visdom!” 
Dog Ånden, den er i Mennesket, og den Almægtiges Ånde giver dem Indsigt; 
de gamle er ikke altid de kloge, Oldinge ved ej altid, hvad Ret er; 
derfor siger jeg: Hør mig, lad også mig komme frem med min Viden! 
Jeg biede på, at I skulde tale, lyttede efter forstandige Ord, at I skulde finde de rette Ord; 
jeg agtede nøje på eder; men ingen af eder gendrev Job og gav Svar på hans Ord. 
Sig nu ikke: “Vi stødte på Visdom, Gud må fælde ham, ikke et Menneske!” 
Mod mig har han ikke rettet sin Tale, og med eders Ord vil jeg ikke svare ham. 
De blev bange, svarer ej mer, for dem slap Ordene op. 
Skal jeg tøve, fordi de tier og står der uden at svare et Ord? 
Også jeg vil svare min Del, også jeg vil frem med min Viden! 
Thi jeg er fuld af Ord, Ånden i mit Bryst trænger på; 
som tilbundet Vin er mit Bryst, som nyfyldte Vinsække nær ved at sprænges; 
tale vil jeg for at få Luft, åbne mine Læber og svare. 
Forskel gør jeg ikke og smigrer ikke for nogen; 
thi at smigre bruger jeg ikke, snart rev min Skaber mig ellers bort! 
