GERNINGER.
24.
Men fem Dage derefter drog Ypperstepræsten Ananias ned med nogle Ældste og en Taler, Tertullus, og disse førte Klage for Landshøvdingen imod Paulus. 
Da han nu var kaldt ind, begyndte Tertullus at anklage ham og sagde: 
“At vi ved dig nyde megen Fred, og at Forbedringer i alle Retninger og alle Vegne skaffes dette Folk ved din Omsorg, mægtigste Feliks! det erkende vi med al Taknemmelighed. 
Men for at jeg ikke skal opholde dig for længe, beder jeg, at du efter din Mildhed vil høre os kortelig. 
Vi have nemlig fundet, at denne Mand er en Pest og en Oprørsstifter iblandt alle Jøderne hele Verden over, samt er Fører for Nazaræernes Parti, 
ja, han har endog forsøgt at vanhellige Helligdommen. Vi grebe ham da også og vilde have dømt ham efter vor Lov. 
Men Krigsøversten Lysias kom til og borttog ham med megen Vold af vore Hænder 
og bød hans Anklagere komme til dig*. Af ham kan du selv, når du undersøger det, erfare alt det, hvorfor vi anklage ham.” { *De indklammede Ord i V. 6-8 mangle i de vigtigste Håndskrifter. } 
Men også Jøderne stemmede i med og påstode, at dette forholdt sig således. 
Og Paulus svarede, da Landshøvdingen gav ham et Vink, at han skulde tale: “Efterdi jeg ved, at du i mange År har været Dommer for dette Folk, vil jeg frimodigt forsvare min Sag, 
da du kan forvisse dig om, at det er ikke mere end tolv Dage, siden jeg kom op for at tilbede i Jerusalem. 
Og de have ikke fundet mig i Ordveksel med nogen eller i Færd med at vække Folkeopløb, hverken i Helligdommen eller i Synagogerne eller omkring i Staden. 
Og de kunne ej heller bevise dig det, som de nu anklage mig for. 
Men dette bekender jeg for dig, at jeg efter den Vej, som de kalde et Parti, tjener vor fædrene Gud således, at jeg tror på alt det, som står i Loven, og det, som er skrevet hos Profeterne, 
og har det Håb til Gud, som også disse selv forvente, at der skal komme en Opstandelse både af retfærdige og af uretfærdige. 
Derfor øver også jeg mig i altid at have en uskadt Samvittighed for Gud og Menneskene. 
Men efter flere Års Forløb er jeg kommen for at bringe Almisser til mit Folk og Ofre, 
hvad de fandt mig i Færd med, da jeg var bleven renset i Helligdommen, og ikke med Opløb og Larm; men det var nogle Jøder fra Asien, 
og de burde nu være til Stede hos dig og klage, om de have noget på mig at sige. 
Eller lad disse her selv sige, hvad Uret de have fundet hos mig, da jeg stod for Rådet, 
uden det skulde være dette ene Ord, som jeg råbte, da jeg stod iblandt dem: Jeg dømmes i Dag af eder for dødes Opstandelse.” 
Nu udsatte Feliks Sagen, da han vidste ret god Besked om Vejen*, og sagde: “Når Krigsøversten Lysias kommer herned, vil jeg påkende eders Sag.” { *K. 9, 2. K. 23, 26. } 
Og han befalede Høvedsmanden, at han skulde holdes bevogtet, men med Lempelse, og at han ikke måtte forbyde nogen af hans egne at gå ham til Hånde. 
Men nogle Dage efter kom Feliks med sin Hustru Drusilla, som var en Jødinde, og lod Paulus hente og hørte ham om Troen på Kristus Jesus. 
Men da han talte med ham om Retfærdighed og Afholdenhed og den kommende Dom, blev Feliks forfærdet og svarede: “Gå for denne Gang; men når jeg får Tid, vil jeg lade dig kalde til mig.” 
Tillige håbede han også, at Paulus skulde give ham Penge; derfor lod han ham også oftere hente og samtalede med ham. 
Men da to År vare forløbne, fik Feliks Porkius Festus til Efterfølger; og da Feliks vilde fortjene sig Tak af Jøderne, lod han Paulus blive tilbage i Lænker. 
