JOB.
4.
Så tog Temanitten Elifaz til Orde og sagde: 
“Ærgrer det dig, om man taler til dig? Men hvem kan her være tavs? 
Du har selv talt mange til Rette og styrket de slappe Hænder, 
dine Ord holdt den segnende oppe, vaklende Knæ gav du Kraft - 
Men nu det gælder dig selv, så taber du Modet, nu det rammer dig selv, er du slaget af Skræk! 
Er ikke din Gudsfrygt din Tillid, din fromme Færd dit Håb? 
Tænk efter! Hvem gik uskyldig til Grunde, hvor gik retsindige under? 
Men det har jeg set: Hvo Uret pløjer og sår Fortræd, de høster det selv. 
For Guds Ånd går de til Grunde, for hans Vredes Pust går de til. 
Løvens Brøl og Vilddyrets Glam Ungløvernes Tænder slås ud; 
Løven omkommer af Mangel på Rov, og Løveungerne spredes. 
Der sneg sig til mig et Ord mit Øre opfanged dets Hvisken 
i Nattesynernes Tanker, da Dvale sank over Mennesker; 
Angst og Skælven kom over mig, alle mine Ledemod skjalv; 
et Pust strøg over mit Ansigt, Hårene rejste sig på min Krop. 
Så stod det stille! Jeg sansed ikke, hvordan det så ud; en Skikkelse stod for mit Øje, jeg hørte en hviskende Stemme: 
“Har et Menneske Ret for Gud, mon en Mand er ren for sin Skaber? 
End ikke sine Tjenere tror han, hos sine Engle finder han Fejl, 
endsige hos dem, der bor i en Hytte af Ler og har deres Grundvold i Støvet! 
De knuses ligesom Møl, imellem Morgen og Aften, de sønderslås uden at ænses, for evigt går de til Grunde. 
Rives ej deres Teltreb ud? De dør, men ikke i Visdom.” 
