ESAJAS.
47.
Stig ned, sid i Støvet, du Jomfru, Babels Datter, sid uden Trone på Jorden, Kaldæernes Datter! Thi ikke mer skal du kaldes den fine, forvænte! 
Tag fat på Kværnen, mal Mel, læg Sløret bort, løft Slæbet, blot dine Ben og vad over Strømmen! 
Din Blusel skal blottes, din Skam skal ses. Hævn tager jeg uden Skånsel, siger vor Genløser, 
hvis Navn er Hærskarers HERRE, Israels Hellige. 
Sid tavs og gå ind i Mørke, Kaldæernes Datter, thi ikke mer skal du kaldes Rigernes Dronning! 
Jeg vrededes på mit Folk, vanæred min Arv, gav dem hen i din Hånd; du viste dem ingen Medynk, du lagde dit tunge Åg på Oldingens Nakke. 
Du sagde: “Jeg bliver evindelig Evigheds Dronning.” Du tog dig det ikke til Hjerte, brød dig ikke om Enden. 
Så hør nu, du yppige, du, som sidder i Tryghed, som siger i Hjertet: “Kun jeg, og ellers ingen! Aldrig skal jeg sidde Enke, ej kende til Barnløshed.” 
Begge Dele skal ramme dig brat samme Dag, Barnløshed og Enkestand ramme dig i fuldeste Mål, dine mange Trylleord, din megen Trolddom til Trods, 
skønt du tryg i din Ondskab sagde: “ingen ser mig.” Din Visdom og Viden var det, der ledte dig vild, så du sagde i Hjertet: “Kun jeg, og ellers ingen!” 
Dig rammer et Onde, du ikke kan købe bort, over dig falder et Vanheld, du ikke kan sone, Undergang rammer dig brat, når mindst du aner det. 
Kom med din Trolddom og med dine mange Trylleord, med hvilke du umaged dig fra din Ungdom, om du kan bøde derpå og skræmme det bort. 
Med Rådgiverhoben sled du dig træt, lad dem møde, lad Himmelgranskerne frelse dig, Stjernekiggerne, som Måned for Måned kundgør, hvad dig skal ske! 
Se, de er blevet som Strå, de fortæres af Ild, de frelser ikke deres Liv fra Luens Magt. “Ingen Glød til Varme, ej Bål at sidde ved!” 
Sligt får du af dem, du umaged dig med, dine Troldmænd fra Ungdommen af; de raver hver til sin Side, dig frelser ingen. 
