GERNINGER.
4.
Men medens de talte til Folket, kom Præsterne og Høvedsmanden for Helligdommen og Saddukæerne over dem, 
da de harmedes over, at de lærte Folket og i Jesus forkyndte Opstandelsen fra de døde. 
Og de lagde Hånd på dem og satte dem i Forvaring til den følgende Dag; thi det var allerede Aften. 
Men mange af dem, som havde hørt Ordet, troede, og Tallet på Mændene blev omtrent fem Tusinde. 
Men det skete Dagen derefter, at deres Rådsherrer og Ældste og skriftkloge forsamlede sig i Jerusalem, 
ligeså Ypperstepræsten Annas og Kajfas og Johannes og Alexander og alle, som vare af ypperstepræstelig Slægt. 
Og de stillede dem midt iblandt sig og spurgte: “Af hvad Magt eller i hvilket Navn have I gjort dette?” 
Da sagde Peter, fyldt med den Helligånd, til dem: “I Folkets Rådsherrer og Ældste! 
Når vi i Dag forhøres angående denne Velgerning imod en vanfør Mand, om hvorved han er bleven helbredt; 
da skal det være eder alle og hele Israels Folk vitterligt, at ved Jesu Kristi Nazaræerens Navn, hvem I have korsfæstet, hvem Gud har oprejst fra de døde, ved dette Navn er det, at denne står rask her for eders Øjne, 
Han er den Sten, som blev agtet for intet af eder, I Bygningsmænd, men som er bleven til en Hovedhjørnesten. 
Og der er ikke Frelse i nogen anden; thi der er ikke noget andet Navn under Himmelen, givet iblandt Mennesker, ved hvilket vi skulle blive frelste.” 
Men da de så Peters og Johannes Frimodighed og kunde mærke, at de vare ulærde Mænd og Lægfolk, forundrede de sig, og de kendte dem, at de havde været med Jesus. 
Og da de så Manden, som var helbredt, stå hos dem, havde de intet at sige derimod. 
Men de bøde dem at træde ud fra Rådet og rådførte sig med hverandre og sagde: 
“Hvad skulle vi gøre med disse Mennesker? thi at et vitterligt Tegn er sket ved dem, det er åbenbart for alle dem, som bo i Jerusalem, og vi kunne ikke nægte det. 
Men for at det ikke skal komme videre ud iblandt Folket, da lader os true dem til ikke mere at tale til noget Menneske i dette Navn.” 
Og de kaldte dem ind og forbøde dem aldeles at tale eller lære i Jesu Navn. 
Men Peter og Johannes svarede og sagde til dem: “Dømmer selv. om det er ret for Gud at lyde eder mere end Gud. 
Thi vi kunne ikke lade være at tale om det, som vi have set og hørt.” 
Men de truede dem end mere og løslode dem, da de ikke kunde udfinde, hvorledes de skulde straffe dem, for Folkets Skyld; thi alle priste Gud for det, som var sket. 
Thi den Mand, på hvem dette Helbredelsestegn var sket, var mere end fyrretyve År gammel. 
Da de nu vare løsladte, kom de til deres egne og fortalte dem alt, hvad Ypperstepræsterne og de Ældste havde sagt til dem. 
Men da de hørte dette, opløftede de endrægtigt Røsten til Gud og sagde: “Herre, du, som har gjort Himmelen og Jorden og Havet og alle Ting, som ere i dem, 
du, som har sagt ved din Tjener Davids Mund: “Hvorfor fnyste Hedninger, og Folkeslag oplagde forfængelige Råd? 
Jordens Konger rejste sig, og Fyrsterne samlede sig til Hobe imod Herren og imod hans Salvede.” 
Ja, de have i Sandhed forsamlet sig i denne Stad imod din hellige Tjener Jesus, hvem du har salvet, både Herodes og Pontius Pilatus tillige med Hedningerne og Israels Folkestammer 
for at gøre det, som din Hånd og dit Råd forud havde bestemt skulde ske. 
Og nu, Herre! se til deres Trusler, og giv dine Tjenere at tale dit Ord med al Frimodighed, 
idet du udrækker din Hånd til Helbredelse, og der sker Tegn og Undere ved din hellige Tjeners Jesu Navn.” 
Og da de havde bedt, rystedes Stedet, hvor de vare forsamlede; og de bleve alle fyldte med den Helligånd, og de talte Guds Ord med Frimodighed. 
Men de troendes Mængde havde ét Hjerte og én Sjæl; og end ikke én kaldte noget af det, han ejede, sit eget; men de havde alle Ting fælles. 
Og med stor Kraft aflagde Apostlene Vidnesbyrdet om den Herres Jesu Opstandelse, og der var stor Nåde over dem alle. 
Thi der var end ikke nogen trængende iblandt dem; thi alle de, som vare Ejere af Jordstykker eller Huse, solgte dem og bragte Salgssummerne 
og lagde dem for Apostlenes Fødder; men der blev uddelt til enhver, efter hvad han havde Trang til. 
Og Josef, som af Apostlene fik Tilnavnet Barnabas, (det er udlagt: Trøstens Søn), en Levit, født på Kypern, 
som ejede en Jordlod, solgte den og bragte Pengene og lagde dem for Apostlenes Fødder. 
