MARKUS.
7.
Og Farisæerne og nogle af de skriftkloge, som vare komne fra Jerusalem, samle sig om ham. 
Og da de så nogle af hans Disciple holde Måltid med vanhellige, det er utoede, Hænder 
thi Farisæerne og alle Jøderne spise ikke uden at to Hænderne omhyggeligt, idet de fastholde de gamles Overlevering; 
og når de komme fra Torvet, spise de ikke uden først at tvætte sig; og der er mange andre Ting, som de have vedtaget at holde, Tvætninger af Bægere og Krus og Kobberkar og Bænke, 
så spurgte Farisæerne og de skriftkloge ham ad: “Hvorfor vandre dine Disciple ikke efter de gamles Overlevering, men holde Måltid med vanhellige Hænder?” 
Men han sagde til dem: “Rettelig profeterede Esajas om eder, I Hyklere! som der er skrevet: “Dette Folk ærer mig med Læberne, men deres Hjerte er langt borte fra mig. 
Men de dyrke mig forgæves, idet de lære Lærdomme, som ere Menneskers Bud.” 
I forlade Guds Bud og holde Menneskers Overlevering.” 
Og han sagde til dem: “Smukt ophæve I Guds Bud, for at I kunne holde eders Overlevering. 
Thi Moses har sagt: “Ær din Fader og din Moder”; og: “Den, som hader Fader eller Moder, skal visselig dø”. 
Men I sige: Når en Mand siger til sin Fader eller sin Moder: “Det, hvormed du skulde være hjulpen af mig, skal være Korban (det er: Tempelgave),” 
da tilstede I ham ikke mere at gøre noget for sin Fader eller Moder, 
idet I ophæve Guds Ord ved eders Overlevering, som I have overleveret; og mange lignende Ting gøre I.” 
Og han kaldte atter Folkeskaren til sig og sagde til dem: “Hører mig alle, og forstår! 
Der er intet uden for Mennesket, som, når det går ind i ham, kan gøre ham uren; men hvad der går ud af Mennesket, det er det, som gør Mennesket urent. 
Dersom nogen har Øren at høre med, han høre!”* { *Verset mangler i flere af de ældste Håndskrifter. } 
Og da han var gået ind i Huset og var borte fra Skaren, spurgte hans Disciple ham om Lignelsen. 
Og han siger til dem: “Ere også I så uforstandige? Forstå I ikke, at intet, som udefra går ind i Mennesket, kan gøre ham uren? 
Thi det går ikke ind i hans Hjerte men i hans Bug og går ud ad den naturlige Vej, og således renses al Maden.” 
Men han sagde: “Det, som går ud af Mennesket, dette gør Mennesket urent. 
Thi indvortes fra, fra Menneskenes Hjerte, udgå de onde Tanker, Utugt, Tyveri, Mord, 
Hor, Havesyge, Ondskab, Svig, Uterlighed, et ondt Øje, Forhånelse, Hovmod, Fremfusenhed; 
alle disse onde Ting udgå indvortes fra og gøre Mennesket urent.” 
Og han stod op og gik bort derfra til Tyrus's og Sidons Egne. Og han gik ind i et Hus og vilde ikke, at nogen skulde vide det. Og han kunde dog ikke være skjult; 
men en Kvinde, hvis lille Datter havde en uren Ånd, havde hørt om ham og kom straks ind og faldt ned for hans Fødder; 
(men Kvinden var græsk*, af Herkomst en Syrofønikerinde), og hun bad ham om, at han vilde uddrive den onde Ånd af hendes Datter. { *d. e. hedensk. } 
Og han sagde til hende: “Lad først Børnene mættes; thi det er ikke smukt at tage Børnenes Brød og kaste det for de små Hunde.” 
Men hun svarede og siger til ham: “Jo, Herre! også de små Hunde æde under Bordet af Børnenes Smuler.” 
Og han sagde til hende: “For dette Ords Skyld gå bort; den onde Ånd er udfaren af din Datter.” 
Og hun gik bort til sit Hus og fandt Barnet liggende på Sengen og den onde Ånd udfaren. 
Og da han gik bort igen fra Tyrus's Egne, kom han over Sidon midt igennem Dekapolis's Egne til Galilæas Sø. 
Og de bringe ham en døv, som også vanskeligt kunde tale, og bede ham om, at han vilde lægge Hånden på ham. 
Og han tog ham afsides fra Skaren og lagde sine Fingre i hans Øren og spyttede og rørte ved hans Tunge 
og så op til Himmelen, sukkede og sagde til ham: “Effata!” det er: lad dig op! 
Og hans Øren åbnedes, og straks løstes hans Tunges Bånd, og han talte ret. 
Og han bød dem, at de ikke måtte sige det til nogen; men jo mere han bød dem, desto mere kundgjorde de det. 
Og de bleve over al Måde slagne af Forundring og sagde: “Han har gjort alle Ting vel; både gør han, at de døve høre, og at målløse tale.” 
