ROMERNE.
9.
Sandhed siger jeg i Kristus, jeg lyver ikke, min Samvittighed vidner med mig i den Helligånd, 
at jeg har en stor Sorg og en uafladelig Kummer i mit Hjerte. 
Thi jeg kunde ønske selv at være bandlyst fra Kristus til Bedste for mine Brødre, mine Frænder efter Kødet, 
de, som jo ere Israelitter, hvem Sønneudkårelsen og Herligheden og Pagterne og Lovgivningen og Gudstjenesten og Forjættelserne tilhøre, 
hvem Fædrene tilhøre, og af hvem Kristus er efter Kødet, han, som er Gud over alle Ting, højlovet i Evighed! Amen. 
Ikke dog som om Guds Ord har glippet; thi ikke alle, som stamme fra Israel, ere Israel; 
ej, heller ere alle Børn, fordi de ere Abrahams Sæd, men: “I Isak skal en Sæd få Navn efter dig.” 
Det vil sige: Ikke Kødets Børn ere Guds Børn, men Forjættelsens Børn regnes for Sæd. 
Thi et Forjættelsesord er dette: “Ved denne Tid vil jeg komme, så skal Sara have en Søn.” 
Men således skete det ikke alene dengang, men også med Rebekka, da hun var frugtsommelig ved én, Isak, vor Fader. 
Thi da de endnu ikke vare fødte og ikke havde gjort noget godt eller ondt, blev der, for at Guds Udvælgelses Beslutning skulde stå fast, ikke i Kraft af Gerninger, men i Kraft af ham, der kalder, 
sagt til hende: “Den ældste skal tjene den yngste,” 
som der er skrevet: “Jakob elskede jeg, men Esau hadede jeg.” 
Hvad skulle vi da sige? mon der er Uretfærdighed hos Gud? Det være langt fra! 
Thi han siger til Moses: “Jeg vil være barmhjertig imod den, hvem jeg er barmhjertig imod, og forbarme mig over den, hvem jeg forbarmer mig over.” 
Altså står det ikke til den, som vil, ej heller til den, som løber, men til Gud, som er barmhjertig. 
Thi Skriften siger til Farao: “Netop derfor lod jeg dig fremstå, for at jeg kunde vise min Magt på dig, og for at mit Navn skulde forkyndes på hele Jorden.” 
Så forbarmer han sig da over den, som han vil, men forhærder den, som han vil. 
Du vil nu sige til mig: Hvad klager han da over endnu? thi hvem står hans Villie imod? 
Ja, men, hvem er dog du, o Menneske! som går i Rette med Gud? mon noget, som blev dannet, kan sige til den, som dannede det: Hvorfor gjorde du mig således? 
Eller har Pottemageren ikke Rådighed over Leret til af den samme Masse at gøre et Kar til Ære, et andet til Vanære? 
Men hvad om nu Gud, skønt han vilde vise sin Vrede og kundgøre sin Magt, dog med stor Langmodighed tålte Vredes-Kar, som vare beredte til Fortabelse, 
også for at kundgøre sin Herligheds Rigdom over Barmhjertigheds-Kar, som han forud havde beredt til Herlighed? 
Og hertil kaldte han også os, ikke alene af Jøder, men også af Hedninger, 
som han også siger hos Hoseas: “Det, som ikke var mit Folk, vil jeg kalde mit Folk, og hende, som ikke var den elskede; den elskede; 
og det skal ske, at på det Sted, hvor der blev sagt til dem: I ere ikke mit Folk, der skulle de kaldes den levende Guds Børn.” 
Men Esajas udråber over Israel: “Om end Israels Børns Tal var som Havets Sand, så skal kun Levningen frelses. 
Thi idet Herren opgør Regnskab og afslutter det i Hast, vil han fuldbyrde det på Jorden.” 
Og som Esajas forud har sagt: “Dersom den Herre Zebaoth ikke havde levnet os en Sæd, da vare vi blevne som Sodoma og gjorte lige med Gomorra.” 
Hvad skulle vi da sige? At Hedninger, som ikke jagede efter Retfærdighed, fik Retfærdighed; nemlig Retfærdigheden af Tro; 
men Israel, som jagede efter en Retfærdigheds Lov, nåede ikke til en sådan Lov. 
Hvorfor? fordi de ikke søgte den af Tro, men som* af Gerninger. De stødte an på Anstødsstenen, { *d. e. som om den kunde fås af Gerninger. } 
som der er skrevet: “Se, jeg sætter i Zion en Anstødssten og en Forargelses Klippe; og den, som tror på ham, skal ikke blive til Skamme.” 
