ESAJAS.
1.
Det Syn, Esajas, Amoz' Søn, skuede om Juda og Jerusalem, i de dage, da Uzzija, Jotam, Akaz og Ezekias var Konger i Juda. 
Hør, I Himle, lyt, du Jord, thi HERREN taler: Børn har jeg opfødt og fostret, men de forbrød sig imod mig. 
En Okse kender sin Ejer, et Æsel sin Herres Krybbe; men Israel kender intet, mit Folk kan intet fatte. 
Ve det syndefulde Folk, en brødetynget Slægt, Ugerningsmænds Æt, vanartede Børn! De svigtede HERREN, lod hånt om Israels Hellige, vendte ham Ryg. 
Kan I tåle flere Hug, siden I stadig falder fra? Kun Sår er Hovedet, sygt hele Hjertet; 
fra Fodsål til isse er intet helt, kun Flænger, Strimer og friske Sår; de er ej trykket ud, ej heller forbundet og ikke lindret med Olie. 
Eders Land er øde, eders Byer brændt, fremmede æder eders Jord for eders Øjne - så øde som ved Sodomas Undergang. 
Zions Datter er levnet som en Hytte i en Vingård, et Vagtskur i en Græskarmark, en omringet By. 
Havde ikke Hærskarers HERRE levnet os en Rest, da var vi som Sodoma, ligned Gomorra. 
Lån Øre til HERRENS Ord, i Sodomadommere, lyt til vor Guds Åbenbaring, du Gomorrafolk! 
Hvad skal jeg med alle eders Slagtofre? siger HERREN; jeg er mæt af Vædderbrændofre, af Fedekalves Fedt, har ej Lyst til Blod af Okser og Lam og Bukke. 
Når I kommer at stedes for mit Åsyn, hvo kræver da af jer, at min Forgård trampes ned? 
Bring ej flere tomme Afgrødeofre, vederstyggelig Offerrøg er de mig! Nymånefest, Sabbat og festligt Stævne - jeg afskyr Uret og festlig Samling. 
Eders Nymånefester og Højtider hader min Sjæl, de er mig en Byrde, jeg er træt af at bære. 
Breder I Hænderne ud, skjuler jeg Øjnene for jer. Hvor meget I så end beder, jeg hører det ikke. Eders Hænder er fulde af Blod; 
tvæt jer, rens jer, bort med de onde Gerninger fra mine Øjne! Hør op med det onde, 
lær det gode, læg Vind på, hvad Ret er; hjælp fortrykte, skaf faderløse Ret, før Enkens Sag! 
Kom, lad os gå i Rette med hinanden, siger HERREN. Er eders Synder som Skarlagen, de skal blive hvide som Sne; er de end røde som Purpur, de skal dog blive som Uld. 
Lyder I villigt, skal I æde Landets Goder; 
står I genstridigt imod, skal I ædes af Sværd. Thi HERRENS Mund har talet. 
At den skulde ende som Skøge, den trofaste By, Zion, så fuld af Ret, Retfærdigheds Hjem - men nu er der Mordere. 
Dit Sølv er blevet til Slagger, din Vin er spædet med Vand. 
Tøjlesløse er dine Førere, Venner med Tyve; Gaver elsker de alle, jager efter Stikpenge, skaffer ej faderløse Ret og tager sig ikke af Enkens Sag. 
Derfor lyder det fra Herren, Hærskarers HERRE, Israels Vældige: “Min Gengælds Ve over Avindsmænd, min Hævn over Fjender! 
Jeg vender min Hånd imod dig, renser ud dine Slagger i Ovnen og udskiller alt dit Bly. 
Jeg giver dig Dommere som fordum, Rådsherrer som før; så kaldes du Retfærdigheds By, den trofaste Stad.” 
Zion genløses ved Ret, de omvendte der ved Retfærd. 
Men Overtrædere og Syndere knuses til Hobe; hvo HERREN svigter, forgår. 
Thi Skam vil I få af de Ege*, I elsker, Skuffelse af Lundene*, I sætter så højt; { *hvor de drev Afgudsdyrkelse. } 
thi I bliver som en Eg med visnende Løv, som en Lund, hvor der ikke er Vand. 
Den stærke bliver til Blår, hans Værk til en Gnist; begge brænder med hinanden, og ingen slukker. 
