HOSEAS.
10.
En frodig vinstok var Israel, som bar sin frugt, jo flere frugter, des flere Altre; som Landet gik frem, des skønnere Støtter. 
Deres Hjerte var glat, så lad dem da bøde! Han* skal slå Altrene ned, lægge Støtterne øde. { *muligvis Assyrerkongen. } 
De siger jo nu: “Vi har ingen Konge; thi HERREN frygter vi ej; en Konge, hvad gavner han os?” 
Med Ord slår de om sig, gør Mened og indgår Forbund, så Ret bliver Gifturt, der gror langs Markens Furer. 
For Bet-Avens* Kalv skal Samarias Borgere ængstes, ja, over den skal dens Folk og dens Præster sørge, jamre over deres Skat, thi den bortføres fra dem; { *se til Hos. 4, 15. } 
som Gave til Storkongen føres og den til Assur. Efraim høster kun Skændsel, Israel Skam af sin Afgud. 
Samarias Konge slettes som Skum på Vandets Flade. 
Øde er Afgudshøjene, Israels Synd, og på deres Altre skal Torn og Tidsel gro. De siger til Bjergene: “Skjul os!” til Højene: “Fald ned over os!” 
Du syndede, Israel, helt fra Gibeas Dage. Der i Gibea sagde man: “Krig skal ej nå os!” Men jeg kom over de Niddinger, revsede dem; 
Stammerne samled sig mod dem til Tugt for tvefold Brøde*. { *måske sigtes i V. 9-10 til Dom. 19-20. } 
En tilvænnet Kvie var Efraim, tærskede villigt, Åget lagde jeg selv på dens skønne Hals; for Ploven spændte jeg Efraim, Juda for Harven. 
Så eders Sæd i Retfærd, høst i Fromhed; bryd eder kundskabs Nyjord og søg så HERREN, til Retfærds Frugt bliver eder til Del. 
I pløjede Gudløshed, høstede Uret, fortærede Løgnens Frugt. Fordi du slår Lid til dine Vogne og mange Helte, 
skal Kampgny stå i dine Byer og alle dine Borge. De skal ødelægges, som da Sjalman ødelagde Bet-Arbel på Stridens Dag. Moder skal knuses hos Børn. 
Det voldte Betel eder. For din Ondskabs Skyld skal Israels Konge ved Morgengry gøres til intet. 
