ESAJAS.
46.
I Knæ er Bel, og Nebo er bøjet, deres billeder gives til Dyr og Fæ, de læsses som byrde på trætte Dyr. 
De* bøjes, i Knæ er de alle, de kan ikke frelse Byrden, og selv må de vandre i Fangenskab. { *dvs. Afguderne. } 
Hør mig, du Jakobs Hus, al Resten af Israels Hus, løftet fra Moders Liv, båret fra Moders Skød. 
Til Alderdommen er jeg den samme, jeg bærer jer, til Hårene gråner; ret som jeg bar, vil jeg bære, jeg, jeg vil bære og redde. 
Med hvem vil I jævnstille, ligne mig, hvem vil I gøre til min Lige? 
De øser Guld af Pung, Sølv får de vejet på Vægt, de lejer en Guldsmed, som gør det til en Gud, de bøjer sig, kaster sig ned; 
de løfter den på Skulderen og bærer den, sætter den på Plads, og den står, den rører sig ikke af Stedet; råber de til den, svarer den ikke, den frelser dem ikke i Nød. 
Kom dette i Hu, lad jer råde, I frafaldne, læg jer det på Sinde! 
Kom i Hu, hvad er forudsagt før, thi Gud er jeg, ellers ingen, ja Gud, der er ingen som jeg, 
der forud forkyndte Enden, tilforn, hvad der ikke var sket, som sagde: “Mit Råd står fast, jeg fuldbyrder al min Vilje,” 
som fra Øst kalder Ørnen* hid, fra det fjerne mit Råds Fuldbyrder. Jeg taled og lader det ske, udtænkte og fuldbyrder det. { *dvs. Kyros. } 
Hør på mig, I modløse, som tror, at Retten* er fjern: { *dvs. Guds Hjælp. } 
Jeg bringer min Ret, den er ej fjern, min Frelse tøver ikke; jeg giver Frelse på Zion, min Herlighed giver jeg Israel. 
