SALME.
142.
En Maskil* af David, da han var i Hulen. En Bøn. { *se til Sl. 32, 1. } 
Jeg løfter min røst og råber til Herren, jeg løfter min Røst og trygler HERREN, 
udøser min Klage for ham, udtaler min Nød for ham. 
Når Ånden vansmægter i mig, kender du dog min Sti. På Vejen, ad hvilken jeg vandrer, lægger de Snarer for mig. 
Jeg skuer til højre og spejder, men ingen vil kendes ved mig, afskåret er mig hver Tilflugt, ingen bryder sig om min Sjæl. 
HERRE, jeg råber til dig og siger: Du er min Tilflugt, min Del i de levendes Land! 
Lyt til mit Klageråb, thi jeg er såre ringe, frels mig fra dem, der forfølger mig, de er for stærke for mig; 
udfri min Sjæl af dens Fængsel, at jeg kan prise dit Navn! De retfærdige venter i Spænding på, at du tager dig af mig. 
