5 MOSEBOG.
1.
Dette er de Ord, Moses talte til hele Israel hinsides Jordan i Ørkenen, i Arabalavningen, lige over for Suf, mellem Paran og Tofel, Laban, Hazerot og Di-Zahab, 
elleve Dagsrejser fra Horeb, regnet over Se'irs Bjerge til Kadesj-Barnea. 
I det fyrretyvende År på den første Dag i den ellevte Måned kundgjorde Moses Israelitterne alt, hvad HERREN havde pålagt ham angående dem, 
efter at han havde slået Amoritterkongen Sihon, der boede i Hesjbon, og Kong Og af Basan, der boede i Asjtarot og Edre'i. 
Hinsides Jordan i Moabs Land tog Moses sig for at fremsætte følgende Lovudlægning: 
HERREN vor Gud talede til os ved Horeb og sagde: “I har nu længe nok opholdt eder ved Bjerget her; 
bryd derfor op og drag til Amoritternes Bjerge og til alle deres Naboer i Arabalavningen, på Bjergene, i Lavlandet, i Sydlandet og ved Kysten, til Kana'anæernes Land og Libanon, lige til den store Flod, Eufratfloden. 
Se, jeg giver Landet i eders Magt; drag derind og tag det Land i Besiddelse, som jeg tilsvor eders Fædre, Abraham, Isak og Jakob, at ville give dem og deres Afkom efter dem.” 
Dengang talte jeg til eder og sagde: “Jeg kan ikke ene bære eder. 
HERREN eders Gud har gjort eder talrige, og se, I er nu så mange som Stjernerne på Himmelen; 
måtte kun HERREN, eders Fædres Gud, gøre eder tusinde Gange så talrige endnu og velsigne eder, som han har forjættet eder - 
men hvorledes skal jeg ene kunne bære hele Besværet og Arbejdet med eder og eders Stridigheder? 
Sørg derfor for at finde nogle kloge, forstandige og erfarne Mænd i hver Stamme, som jeg kan sætte i Spidsen for eder!” 
Dertil svarede I og sagde: “Det Forslag, du har fremsat, er godt!” 
Derfor tog jeg Overhovederne for eders Stammer, kloge og erfarne Mænd, og satte dem i Spidsen for eder som Øverste over tusinde, hundrede, halvtredsindstyve eller ti og som Tilsynsmænd over eders Stammer. 
Dengang gav jeg så eders Dommere det Påbud: “Hold Forhør, når der er Stridigheder mellem eders Landsmænd, og døm retfærdigt, når en Mand har en Sag, enten det er med en Landsmand eller med en, der bor som fremmed hos ham; 
vis ingen Personsanseelse for Retten; hør på den ringeste som på den største og frygt ikke for nogen; thi Dommen er Guds! Men Sager, som er eder for vanskelige, skal I forebringe mig, så skal jeg holde Forhør i dem!” 
Og dengang gav jeg eder så Pålæg om alt, hvad I skulde gøre. 
Derpå brød vi op fra Horeb og drog gennem hele denne store, grufulde Ørken, som I selv har set, i Retning af Amoritternes Bjerge, således som HERREN vor Gud havde pålagt os. Og vi kom til Kadesj-Barnea. 
Da sagde jeg til eder: “I er nu kommet til Amoritternes Bjerge, som HERREN vor Gud vil give os. 
Se, HERREN din Gud har givet Landet i din Magt, drag derfor op og tag det i Besiddelse, således som HERREN, dine Fædres Gud, har sagt til dig. Frygt ikke, men vær uforsagt!” 
Da kom I alle hen til mig og sagde: “Lad os sende nogle Mænd i forvejen til at udspejde Landet for os og bringe os Underretning om den Vej, vi skal drage op ad, og om de Byer, vi kommer til!” 
Jeg billigede det og udtog tolv Mænd iblandt eder, en af hver Stamme. 
De begav sig på Vej og drog op i Bjergene og kom til Esjkoldalen og udspejdede den; 
og de tog nogle af Landets Frugter med og bragte dem ned til os, og de meldte os tilbage: “Det er et herligt Land, HERREN vor Gud vil give os!” 
Men I vilde ikke drage op, I var genstridige mod HERREN eders Guds Befaling. 
I knurrede i eders Telte og sagde: “Af Had til os førte HERREN os ud af Ægypten for at give os i Amoritternes Hånd og lade os gå til Grunde! 
Hvor er det dog, vi skal hen? Vore Brødre tog Modet fra os, da de sagde: Det er et Folk, der er større og højere end vi, og der er store Byer med himmelhøje Fæstningsværker, ja, vi så endog Efterkommere af Anakitterne der!” 
Men jeg sagde til eder: “Lad eder ikke skræmme og frygt ikke for dem! 
HERREN eders Gud, der vandrer foran eder, vil selv stride for eder, som I så, han gjorde det for eder i Ægypten 
og i Ørkenen, hvor du så, at HERREN din Gud bar dig, som en Mand bærer sin Søn, hele den Vej I har vandret, lige til I nåede hertil!” 
Men alligevel troede I ikke på HERREN eders Gud, 
skønt han vandrede foran eder på Vejen for at udsøge Lejrpladser til eder, om Natten i Ilden, for at I kunde se, hvor I skulde gå, og om dagen i Skyen. 
Men da HERREN hørte eders Ord, blev han vred og svor: 
“Ikke en eneste af disse Mænd, af denne onde Slægt, skal få det herlige Land at se, som jeg svor at ville give eders Fædre, 
undtagen Kaleb, Jefunnes Søn; han alene skal få det at se, og ham og hans Børn vil jeg give det Land, han har betrådt, fordi han har vist HERREN fuld Lydighed!” 
Også på mig blev HERREN vred for eders Skyld, og han sagde: “Heller ikke du skal komme derind! 
Josua, Nuns Søn, der står i din Tjeneste, han skal komme derind; sæt Mod i ham, thi han skal skaffe Israel det i Eje.” 
Og dets små Børn, som I sagde skulde blive til Bytte, eders Børn, som i Dag ikke kender Forskel på godt og ondt, de skal komme derind, dem vil jeg give det, og de skal tage det i Besiddelse. 
I selv derimod skal vende om og begive eder på Vej til Ørkenen i Retning af det røde Hav! 
Da svarede I og sagde til mig: “Vi har syndet imod HERREN! Vi vil drage op og kæmpe, som HERREN vor Gud har befalet os!” Og alle iførte I eder eders Våben og vilde i Letsindighed drage op i Bjergene. 
Men HERREN sagde til mig: “Sig til dem: Drag ikke op og indlad eder ikke i Kamp, thi jeg er ikke iblandt eder; gør I det, bliver I slået af eders Fjender!” 
Men da jeg sagde det til eder, adlød I ikke, men var genstridige mod HERRENS Bud og formastede eder til at drage op i Bjergene. 
Da drog Amoritterne, der bor i Bjergene der, ud imod eder, og de forfulgte eder som Bier og slog eder fra Se'ir til Horma. 
Da I så kom tilbage, græd I for HERRENS Åsyn; men HERREN vilde ikke høre eder og låne eder Øre. 
Så blev I hele den lange Tid i Kadesj. 
