GALATERNE.
3.
O, I uforstandige Galatere! hvem har fortryllet eder, I, hvem Jesus Kristus blev malet for Øje som korsfæstet? 
Kun dette vil jeg vide af eder: Var det ved Lovens Gerninger, I modtoge Ånden, eller ved i Tro at høre? 
Ere I så uforstandige? ville I, som begyndte i Ånd, nu ende i Kød? 
Have I da prøvet så meget forgæves? hvis det da virkelig er forgæves! 
Mon da han, som meddeler eder Ånden og virker kraftige Gerninger iblandt eder, gør dette ved Lovens Gerninger eller ved, at I høre i Tro? 
ligesom jo “Abraham troede Gud, og det blev regnet ham til Retfærdighed”. 
Erkender altså, at de, som ere af Tro, disse ere Abrahams Børn. 
Men da Skriften forudså, at det er af Tro, at Gud retfærdiggør Hedningerne, forkyndte den forud Abraham det Evangelium: “I dig skulle alle Folkeslagene velsignes”, 
så at de, som ere af Tro, velsignes sammen med den troende Abraham. 
Thi så mange, som holde sig til Lovens Gerninger, ere under Forbandelse; thi der er skrevet: “Forbandet hver den, som ikke bliver i alle de Ting, som ere skrevne i Lovens Bog, så han gør dem.” 
Men at ingen bliver retfærdiggjort for Gud ved Lov, er åbenbart, thi “deri retfærdige skal leve af Tro.” 
Men Loven beror ikke på Tro; men: “Den, som gør disse Ting, skal leve ved dem.” 
Kristus har løskøbt os fra Lovens Forbandelse, idet han blev en Forbandelse for os (thi der er skrevet: “Forbandet er hver den, som hænger på et Træ”), 
for at Abrahams Velsignelse måtte komme til Hedningerne i Kristus Jesus, for at vi kunde få Åndens Forjættelse ved Troen. 
Brødre! jeg taler på Menneskevis: Ingen ophæver dog et Menneskes stadfæstede Arvepagt eller føjer noget dertil. 
Men Abraham og hans Sæd bleve Forjættelserne tilsagte; der siges ikke: “og Sædene”, som om mange, men som om ét: “og din Sæd”, hvilken er Kristus. 
Jeg mener dermed dette: En Pagt, som forud er stadfæstet af Gud, kan Loven, som blev til fire Hundrede og tredive År senere, ikke gøre ugyldig, så at den skulde gøre Forjættelsen til intet. 
Thi fås Arven ved Lov, da fås den ikke mere ved Forjættelse; men til Abraham har Gud skænket den ved Forjættelse. 
Hvad skulde da Loven? Den blev føjet til for Overtrædelsernes Skyld (indtil den Sæd kom, hvem Forjættelsen gjaldt), besørget ved Engle, ved en Mellemmands Hånd. 
Men en Mellemmand er ikke kun for én Part; Gud derimod er én. 
Er da Loven imod Guds Forjættelser? Det være langtfra! Ja, hvis der var givet en Lov, som kunde levendegøre, da var Retfærdigheden virkelig af Lov. 
Men Skriften har indesluttet alt under Synd, for at Forjættelsen skulde af Tro på Jesus Kristus gives dem, som tro. 
Men førend Troen kom, holdtes vi indelukkede under Lovens Bevogtning til den Tro, som skulde åbenbares, 
så at Loven er bleven os en Tugtemester til Kristus, for at vi skulde blive retfærdiggjorte af Tro. 
Men efter at Troen er kommen, ere vi ikke mere under Tugtemester. 
Thi alle ere I Guds Børn ved Troen på Kristus Jesus. 
Thi I, så mange som bleve døbte til Kristus, have iført eder Kristus. 
Her er ikke Jøde eller Græker; her er ikke Træl eller fri; her er ikke Mand og Kvinde; thi alle ere I én i Kristus Jesus. 
Men når I høre Kristus til, da ere I jo Abrahams Sæd, Arvinger ifølge Forjættelse. 
