HOSEAS.
7.
Afsløret er Efraims Brøde, Samarias ondskab, thi Svig er, hvad de har for, og Tyve gør Indbrud, Ransmænd røver på Gaden. 
De tænker ej på, at jeg husker al deres Ondskab. Nu står deres Gerninger om dem*, de er for mit Åsyn. { *som Vidner. } 
Med ondt i Sinde glæder de Kongen, under sleske Lader Fyrster. 
Horkarle er de alle. De ligner en gloende Ovn, som en Bager standser med at ilde, fra Æltning til Dejen er syret. 
De gør på Kongens Dag* Fyrsterne syge af Rus. Spottere giver han Hånden, { *dvs. Fødselsdag. } 
thi lumskelig nærmed de sig. Hjertet er som en Ovn; deres Vrede sover om Natten, men brænder i Lue ved Gry. 
Som Ovnen gløder de alle, deres Herskere æder de op; alle deres Konger falder, ej en af dem påkalder mig. 
Efraim er iblandt Folkene, aflægs er han; Efraim er som en Kage, der ikke er vendt. 
Fremmede tæred hans Kraft, han mærker det ej; hans Hår er også grånet, han mærker det ej. 
Mod Israel vidner dets Hovmod; de vendte ej om til HERREN deres Gud og søgte ham ikke trods alt. 
Efraim er som en Due, tankeløs, dum; de kalder Ægypten til Hjælp og vandrer til Assur. 
Men medens de vandrer, kaster jeg Nettet over dem, bringer dem ned som Himlens Fugle og revser dem for deres Ondskab. 
Ve dem, fordi de veg fra mig, Død over dem for deres Frafald! Og jeg skulde genløse dem, endskønt de lyver imod mig! 
De råber ej til mig af Hjertet, når de jamrer på Lejet, sårer sig for Korn og Most og er genstridige mod mig. 
Jeg gav deres Arme Styrke, men ondt har de for imod mig. 
De vender sig, dog ej opad, de er som en slappet Bue. Deres Fyrster skal falde for Sværd ved deres Tunges Frækhed. Det spottes de for i Ægypten. 
