JOB.
18.
Så tog Sjuhitten Bildad til Orde og sagde: 
“Så gør dog en Ende på dine Ord, kom til Fornuft og lad os tale! 
Hvi skal vi regnes for Kvæg og stå som umælende i dine Øjne? 
Du, som i Vrede sønderslider din Sjæl, skal for din Skyld Jorden blive øde og Klippen flyttes fra sit Sted? 
Nej, den gudløses Lys bliver slukt, hans Ildslue giver ej Lys; 
Lyset i hans Telt går ud, og hans Lampe slukkes for ham; 
hans kraftige Skridt bliver korte, han falder for eget Råd; 
thi hans Fod drives ind i Nettet, på Fletværk vandrer han frem, 
Fælden griber om Hælen, Garnet holder ham fast; 
Snaren er skjult i Jorden for ham og Saksen på hans Sti; 
Rædsler skræmmer ham alle Vegne og kyser ham Skridt for Skridt: 
Ulykken hungrer efter ham, Undergang lurer på hans Fald: 
Dødens førstefødte* æder hans Lemmer, æder hans Legemes Lemmer; { *dvs. Spedalskhed, den værste Sygdom. } 
han rives bort fra sit Telt, sin Fortrøstning; den* styrer hans Skridt til Rædslernes Konge; { *dvs. Spedalskheden. } 
i hans Telt har Undergang hjemme, Svovl strøs ud på hans Bolig; 
nedentil tørrer hans Rødder, oventil visner hans Grene; 
hans Minde svinder fra Jord, på Gaden nævnes ikke hans Navn; 
man støder ham ud fra Lys i Mørket og driver ham bort fra Jorderig; 
i sit Folk har han ikke Afkom og Æt, i hans Hjem er der ingen tilbage; 
de i Vester stivner ved hans Skæbnedag, de i Øst bliver slagne af Rædsel. 
Ja, således går det den lovløses Bolig, dens Hjem, der ej kender Gud!” 
