DOMMER.
11.
Gileaditten Jefta var en dygtig Kriger. Han var Søn af en Skøge. Gilead avlede Jefta. 
Men Gileads Hustru fødte ham Sønner, og da de voksede op, jog de Jefta bort med de Ord: “Du skal ikke have Arv og Lod i vor Faders Hus, thi du er en fremmed Kvindes Søn!” 
Jefta flygtede da for sine Brødre og bosatte sig i Landet Tob, hvor nogle dårlige Folk samlede sig om ham og deltog i hans Strejftog. 
Efter nogen Tids Forløb angreb Ammonitterne Israel. 
Og da Ammonitterne angreb Israel, drog Gileads Ældste hen for at hente Jefta hjem fra Landet Tob. 
De sagde til Jefta: “Kom og vær vor Fører, at vi kan tage Kampen op med Ammonitterne!” 
Jefta svarede Gileads Ældste: “Har I ikke hadet mig og jaget mig bort fra min Faders Hus? Hvorfor kommer I da til mig, nu I er i Nød?” 
Men Gileads Ældste sagde til Jefta: “Derfor kommer vi jo nu tilbage til dig! Vil du drage med os og kæmpe med Ammonitterne, skal du være Høvding over os, over alle Gileads Indbyggere!” 
Jefta svarede Gileads Ældste: “Dersom I fører mig tilbage, for at jeg skal kæmpe med Ammonitterne, og HERREN giver dem i min Magt, så vil jeg være eders Høvding!” 
Da sagde Gileads Ældste til Jefta: “HERREN hører Overenskomsten mellem os; visselig vil vi gøre, som du siger!” 
Da drog Jefta med Gileads Ældste; og Folket gjorde ham til deres Høvding og Fører. Og alle sine Ord udtalte Jefta for HERRENS Åsyn i Mizpa. 
Derpå sendte Jefta Sendebud til Ammonitternes Konge og lod sige: “Hvad er der dig og mig imellem, siden du er draget imod mig for at angribe mit Land?” 
Ammonitternes Konge svarede Jeftas Sendebud: “Jo, Israel tog mit Land, da de drog op fra Ægypten, lige fra Arnon til Jabbok og Jordan; giv det derfor tilbage med det gode!” 
Men Jefta sendte atter Sendebud til Ammonitternes Konge 
og lod sige: “Således siger Jefta: Israel har ikke taget Moabs eller Ammonitternes Land! 
Men da de drog op fra Ægypten, vandrede Israel igennem Ørkenen til det røde Hav og kom derpå til Kadesj. 
Da sendte Israel Sendebud til Edomitternes Konge og lod sige: Lad mig drage igennem dit Land! Men Edomitternes Konge ænsede det ikke. Ligeledes sendte de Bud til Moabitternes Konge, men han var heller ikke villig dertil. Israel blev da boende i Kadesj. 
Derpå drog de igennem Ørkenen og gik uden om Edomitternes og Moabitternes, Land, og da de nåede Egnen østen for Moab, slog de Lejr hinsides Arnon; men de betrådte ikke Moabs Enemærker, thi Arnon er Moabs Grænse. 
Israel sendte derpå Sendebud til Kongen af Hesjbon, Amoritterkongen Sihon, og lod sige: Lad os drage igennem dit Land for at nå hen, hvor vi skal! 
Men Sihon nægtede Israelitterne Tilladelse til at drage gennem hans Land; og Sihon samlede hele sin Hær, og de slog Lejr i Jaza og angreb Israel. 
Da gav HERREN, Israels Gud, Sihon og hele hans Hær i Israels Hånd, så at de slog dem. Og Israel underlagde sig hele det Land, Amoritterne boede i; 
de underlagde sig hele Amoritternes Område fra Arnon til Jabbok og fra Ørkenen til Jordan. 
Således drev HERREN, Israels Gud, Amoritterne bort foran sit Folk Israel; og nu vil du underlægge dig deres Land! 
Ikke sandt, når din Gud Kemosj driver nogen bort, så tager du hans Land? Og hver Gang HERREN vor Gud driver nogen bort foran os, tager vi hans Land. 
Er du vel bedre end Zippors Søn, Kong Balak af Moab? Stredes han med Israel, eller indlod han sig i Kamp med dem, 
da Israelitterne bosatte sig i Hesjbon med Småbyer, i Aroer med Småbyer og i alle Byerne langs Arnon nu har de boet der i 300 År? Hvorfor tilrev I eder dem ikke dengang? 
Det er ikke mig, der har forbrudt mig mod dig, men dig, der handler ilde mod mig ved at angribe mig. HERREN, Dommeren, vil i Dag dømme Israelitterne og Ammonitterne imellem!” 
Men Ammonitternes Konge ænsede ikke Jeftas Ord, som hans Sendebud overbragte. 
Da kom HERRENS Ånd over Jefta; og han drog igennem Gilead og Manasse; derpå drog han til Mizpe i Gilead, og fra Mizpe i Gilead drog han mod Ammonitterne. 
Og Jefta aflagde HERREN et Løfte og sagde: “Dersom du giver Ammonitterne i min Hånd, 
så skal den, som først kommer mig i Møde fra min Husdør når jeg vender uskadt, tilbage fra Ammonitterne, tilfalde HERREN, og jeg vil ofre ham som Brændoffer!” 
Så drog Jefta i Kamp mod Ammonitterne, og HERREN gav dem i hans Hånd, 
så at han tilføjede dem et stort Nederlag fra Aroer til Egnen ved Minnit, tyve Byer, og til Abel-Keramim. Således bukkede Ammonitterne under for Israelitterne. 
Men da Jefta kom til sit Hjem i Mizpa, se, da kom hans Datter ham i Møde med Håndpauker og Dans. Hun var hans eneste Barn foruden hende havde han hverken Søn eller Datter. 
Da han fik Øje på hende, sønderrev han sine Klæder og råbte: “Ak, min Datter, du har bøjet mig dybt, og det er dig, der styrter mig i Ulykke! Thi jeg har åbnet min Mund for HERREN og kan ikke tage mit Ord tilbage!” 
Da svarede hun ham: “Fader, har du åbnet din Mund for HERREN, så gør med mig, som dit Ord lød, nu da HERREN har skaffet dig Hævn over dine Fjender, Ammonitterne!” 
Men hun sagde til sin Fader: “En Ting må du unde mig: Giv mig to Måneders Frist, så jeg kan gå omkring i Bjergene for at begræde min Jomfrustand sammen med mine Veninder!” 
Han sagde: “Gå!” og lod hende drage bort i to Måneder; og hun gik bort med sine Veninder for at begræde sin Jomfrustand i Bjergene. 
Da de to Måneder var omme, vendte hun tilbage til sin Fader, og han fuldbyrdede det Løfte, han havde aflagt, på hende; og hun havde ikke kendt Mand. Og det blev Skik i Israel, 
at Israels Døtre hvert År går hen for at klage over Gileaditten Jeftas Datter fire Dage om Året. 
