HEBRÆERNE.
9.
Vel havde også den første Pagt Forskrifter for Gudstjenesten og en jordisk Helligdom. 
Thi der var indrettet et Telt, det forreste, hvori Lysestagen var og Bordet og Skuebrødene, det, som jo kaldes det Hellige. 
Men bag det andet Forhæng var et Telt, det, som kaldes det Allerhelligste, 
som havde et gyldent Røgelsealter og Pagtens Ark, overalt beklædt med Guld, i hvilken der var en Guldkrukke med Mannaen, og Arons Stav, som havde blomstret, og Pagtens Tavler, 
men oven over den var Herlighedens Keruber, som overskyggede Nådestolen*, hvorom der nu ikke skal tales enkeltvis. { *således oversat af Luther; egl. Soningsdækket, d. e. Låget over Pagtens Ark. } 
Idet nu dette er således indrettet, gå Præsterne til Stadighed ind i det forreste Telt, når de forrette Tjenesten; 
men i det andet går alene Ypperstepræsten ind én Gang om Året, ikke uden Blod, hvilket han ofrer for sig selv og Folkets Forseelser, 
hvorved den Helligånd giver til Kende, at Vejen til Helligdommen endnu ikke er bleven åbenbar, så længe det førreste Telt endnu står, 
hvilket jo er et Sindbillede indtil den nærværende Tid, og stemmende hermed frembæres der både Gaver og Ofre, som ikke i Henseende til Samvittigheden kunne fuldkomme den, der forretter sin Gudsdyrkelse, 
men som kun, ved Siden af Mad og Drikke og forskellige Tvættelser, ere kødelige* Forskrifter, pålagte indtil den rette Ordnings Tid. { *d. e. som angå udvortes Skikke. } 
Men da Kristus kom som Ypperstepræst for de kommende Goder, gik han igennem det større og fuldkomnere Telt, som ikke er gjort med Hænder, det er: som ikke er af denne Skabning, 
og gik ikke heller med Blod af Bukke eller Kalve, men med sit eget Blod én Gang for alle ind i Helligdommen og vandt en evig Forløsning. 
Thi dersom Blodet af Bukke og Tyre og Aske af en Kvie ved at stænkes på de besmittede helliger til Kødets Renhed: 
hvor meget mere skal da Kristi Blod, hans, som ved en evig Ånd frembar sig selv lydeløs for Gud, rense eders Samvittighed fra døde Gerninger til at tjene den levende Gud? 
Og derfor er han Mellemmand for en ny Pagt, for at de kaldede, da der har fundet Død Sted til Genløsning fra Overtrædelserne under den første Pagt, må få den evige Arvs Forjættelse. 
Thi hvor der er en Arvepagt, der er det nødvendigt, at hans Død, som har oprettet Pagten, skal godtgøres. 
Thi en Arvepagt er urokkelig efter døde, da den ingen Sinde træder i Kraft, medens den, som har oprettet den, lever. 
Derfor er heller ikke den første bleven indviet uden Blod. 
Thi da hvert Bud efter Loven var forkyndt af Moses for hele Folket, tog han Kalve- og Bukkeblod med Vand og skarlagenrød Uld og Isop og bestænkede både Bogen selv og hele Folket, idet han sagde: 
“Dette er den Pagts Blod, hvilken Gud har pålagt eder.” 
Og Tabernaklet og alle Tjenestens Redskaber bestænkede han ligeledes med Blodet. 
Og næsten alt bliver efter Loven renset med Blod, og uden Blods Udgydelse sker der ikke Forladelse. 
Altså var det en Nødvendighed, at Afbildningerne af de himmelske Ting skulde renses herved, men selve de himmelske Ting ved bedre Ofre end disse. 
Thi Kristus gik ikke ind i en Helligdom, som var gjort med Hænder og kun var et Billede af den sande, men ind i selve Himmelen for nu at træde frem for Guds Ansigt til Bedste for os; 
ikke heller for at han skulde ofre sig selv mange Gange, ligesom Ypperstepræsten hvert År går ind i Helligdommen med fremmed Blod; 
ellers havde han måttet lide mange Gange fra Verdens Grundlæggelse; men nu er han én Gang for alle ved Tidernes Fuldendelse åbenbaret for at bortskaffe Synden ved sit Offer. 
Og ligesom det er Menneskene beskikket at dø én Gang og derefter Dom, 
således skal også Kristus, efter at være bleven én Gang ofret for at bære manges Synder, anden Gang, uden Synd*, vise sig for dem, som forvente ham til Frelse. { *uden at være Syndoffer. } 
