2 SAMUEL.
3.
Krigen imellem Sauls og Davids Huse trak i Langdrag; men David blev stærkere og stærkere, Sauls Hus svagere og svagere. 
I Hebron fødtes der David Sønner; hans førstefødte var Amnon, Søn af Ahinoam fra Jizre'el, 
den næstældste Kil'ab, Søn af Abigajil, Karmelitten Nabals Hustru, den tredje Absalom, en Søn af Kong Talmaj af Gesjurs Datter Ma'aka, 
den fjerde Adonija, en Søn af Haggit, den femte Sjefatja, en Søn af Abital, 
og den sjette Jitream, Søn af Davids Hustru Egla. Disse fødtes David i Hebron. 
Under Krigen mellem Sauls og Davids Huse ydede Abner Sauls Hus kraftig Støtte. 
Nu havde Saul haft en Medhustru ved Navn Rizpa, Ajjas Datter. Og Isjbosjet sagde til Abner: “Hvorfor gik du ind til min Faders Medhustru?” 
Abner blev opbragt over Isjbosjets Ord og sagde: “Er jeg nu blevet et Hundehoved fra Juda? Nu har jeg Gang på Gang vist Godhed mod din Fader Sauls Hus, hans Brødre og Venner og ikke ladet dig falde i Davids Hånd, og så går du nu i Rette med mig for en Kvindes Skyld! 
Gud ramme Abner både med det ene og det andet: Hvad HERREN tilsvor David, skal jeg nu sørge for bliver opfyldt på ham; 
jeg skal sørge for, at Sauls Hus mister Kongedømmet og Davids Trone bliver rejst over Israel og Juda fra Dan til Be'ersjeba!” 
Og af Frygt for Abner kunde Isjbosjet ikke svare et Ord. 
Så sendte Abner Sendebud til David i Hebron og lod sige: “Slut Pagt med mig! Se, jeg vil hjælpe dig og bringe hele Israel over på din Side!” 
Han svarede: “Vel, jeg vil slutte Pagt med dig; men én Ting kræver jeg af dig: Du bliver ikke stedet for mit Åsyn, med mindre du har Sauls Datter Mikal med, når du kommer!” 
David sendte derpå Bud til Isjbosjet, Sauls Søn, og lod sige: “Giv mig min Hustru Mikal, som jeg blev trolovet med for 100 Filisterforhuder!” 
Da sendte Isjbosjet Bud og lod hende hente hos hendes Mand Paltiel, Lajisj' Søn. 
Hendes Mand fulgte hende grædende lige til Bahurim; her sagde Abner til ham: “Gå nu hjem!” Så vendte han hjem. 
Men Abner havde forhandlet med Israels Ældste og sagt: “Allerede tidligere ønskede I David til Konge; 
så gør nu Alvor af det! Thi HERREN har sagt om David: Ved min Tjener Davids Hånd vil jeg frelse mit Folk Israel fra Filisternes og alle dets fjenders Hånd!” 
Abner talte også til Benjamin derom. Endelig gik Abner også til Hebron for at meddele David alt, hvad Israel og hele Benjamins Hus havde vedtaget. 
Da Abner, fulgt af tyve Mænd, kom til David i Hebron, gjorde David Gæstebud for Abner og Mændene, som var med ham. 
Derpå sagde Abner til David: “Lad mig bryde op og drage hen og samle hele Israel om min Herre Kongen, for at de kan slutte Pagt med dig, at du kan blive Konge over alt, hvad din Hu står til!” Da lod David Abner rejse, og han drog bort i Fred. 
Just da kom Davids Folk og Joab hjem fra et Strejftog og medførte et rigt Bytte; Abner var da ikke mere hos David i Hebron, thi David havde ladet ham rejse, og han var draget bort i Fred. 
Da nu Joab var vendt hjem med hele sin Hær, fik han at vide at Abner, Ners Søn, havde været hos Kongen, og at denne havde ladet ham rejse, så han var draget bort i Fred. 
Da gik Joab til Kongen og sagde: “Hvad har du gjort? Abner har jo været hos dig! Hvorfor lod du ham rejse, så han frit kunde drage bort? 
Indser du ikke, at Abner, Ners Søn, kun kom for at bedrage dig. udspejde din Færd og få at vide, hvad du har for!” 
Så gik Joab bort fra David og sendte uden Davids Vidende Sendebud efter Abner og de hentede ham tilbage fra Bor-Sira. 
Og da Abner kom tilbage til Hebron, tog Joab ham til Side midt i Porten for at tale uhindret med ham; og der dræbte han ham ved et Stik i Underlivet for at hævne sin Broder Asa'els Blod. 
Da det siden kom David for Øre, sagde han: “Jeg og mit Rige er til evig Tid uden Skyld for HERREN i Abners, Ners Søns, Blod! 
Det komme over Joabs Hoved og over hele hans Fædrenehus; og Joabs Hus være aldrig frit for Folk, som lider af Flåd eller Spedalsk hed, går med Krykke eller falder for Sværdet eller mangler Brød!” 
Men Joab og hans Broder Abisjaj havde slået Abner ihjel, fordi han havde fældet deres Broder Asa'el i Kampen ved Gibeon. 
Derpå sagde David til Joab og alle Folkene, som fulgte ham: “Sønderriv eders Klæder, tag Sæk om eder og hold Klage over Abner!” Og Kong David gik selv bag efter Båren. 
Og da man jordede Abner i Hebron, græd Kongen højt ved Abners Grav, og alt Folket græd med, 
Da sang Kongen denne Klagesang over Abner: Skulde Abner dø en Dåres Død? 
Dine Hænder var ikke bundne, dine Fødder ikke lagt i Lænker, du faldt, som man falder for Misdædere! Da græd hele Folket end mere over ham, 
og da hele Folket kom for at få David til at spise*, medens det endnu var Dag, svor David: “Gud ramme mig både med det ene og det andet, om jeg smager Brød eller noget andet, før Sol går ned!” { *og dermed ende Klagen. } 
Hele Folket lagde Mærke dertil, og det gjorde et godt Indtryk på dem; alt, hvad Kongen foretog sig, gjorde et godt Indtryk på alt Folket; 
og hele Folket og hele Israel skønnede den Dag, at Kongen ikke var Ophavsmand til Drabet på Abner, Ners Søn. 
Og Kongen sagde til sine Folk: “Ved I ikke, af der i Dag er faldet en Øverste og Stormand i Israel? 
Men jeg er endnu for svag, skønt jeg er salvet til Konge, og disse Mænd, Zerujasønnerne, er mig for stærke. HERREN gengælde Udådsmanden hans Skændselsdåd!” 
