HOSEAS.
13.
Når Efraim talte, skjalv man, i Israel var han fyrste, han forbrød sig med Ba'al og døde. 
Nu bliver de ved at synde og laver sig støbte Guder, dannet som Billeder af Sølv, Arbejderes Værk til Hobe; de siger: “Til dem skal I ofre!” Mennesker kysser Kalve! 
Derfor: som Morgentåge, som Duggen, der årle svinder, som Avner, der blæses fra Lo, som Røg fra Røghul skal de blive. 
Og jeg er HERREN din Gud, fra du var i Ægyptens Land; du kender ej Gud uden mig, uden mig er der ingen Frelser; 
jeg var din Vogter i Ørken, den svidende Tørkes Land. 
Som de græssede, åd de sig mætte, ja mætte, men Hjertet blev stolt; derfor glemte de mig. 
Så blev jeg for dem som en Løve, en lurende Panter ved Vejen, 
jeg falder over dem som Bjørnen, hvis Unger man tog. Jeg sønderriver dem Brystet, Hunde skal æde deraf, Markens Dyr flå dem sønder. 
Når Ulykken kommer, Israel, hvor mon du da finder Hjælp? 
Hvor er da din Konge til Frelse for dig i alle dine Byer, Herskerne, om hvem du siger: “Giv mig dog Konge og Fyrster!” 
Jeg giver dig Konge i Vrede og fjerner ham atter i Harme. 
Tilbundet er Efraims Brøde, hans Synd gemt hen. 
Hans Fødselsstunds Veer er der, men sært er Barnet, som ej kommer frem i Tide, så Fødselen får Ende. 
Dem skal jeg fri fra Dødsriget, løse fra Døden! Nej, Død, hvor er din Pest, Dødsrige, hvor er din Sot? Til Mildhed kender jeg ej, thi et sært Barn er han. 
En Østenstorm, Herrens Ånde, bruser frem fra Ørken, løfter sig, tørrer hans Væld, gør hans Kilde tør, den tager hans Skatkammer med alle dets Skatte. 
