ESAJAS.
5.
Jeg vil synge en Sang om min Ven, en Kærlighedssang om hans Vingård: Min Ven, han havde en Vingård på en frugtbar Høj. 
Han grov den, rensed den for Sten og plantede ædle Ranker; han bygged et Vagttårn deri og huggede også en Perse. Men den bar vilde Druer, skønt han ventede Høst af ædle. 
Og nu, Jerusalems Borgere, Judas Mænd, skift Ret mellem mig og min Vingård! 
Hvad mer var at gøre ved Vingården, hvad lod jeg ugjort? Hvi bar den vilde Druer, skønt jeg ventede Høst af ædle? 
Så vil jeg da lade jer vide, hvad jeg vil gøre ved min Vingård: Nedrive dens Hegn, så den ædes op, nedbryde dens Mur, så den trampes ned! 
Jeg lægger den øde; den skal ikke beskæres og ikke graves, men gro sammen i Torn og Tidsel; og Skyerne giver jeg Påbud om ikke at sende den Regn. 
Thi Hærskarers HERRES Vingård er Israels Hus, og Judas Mænd er hans Yndlingsplantning. Han vented på Retfærd - se, der kom Letfærd, han vented på Lov - se, Skrig over Rov! 
Ve dem, der føjer Hus til Hus, dem, der lægger Mark til Mark, så der ikke er Plads tilbage, men kun I har Landet i Eje. 
Det lyder i mine Øren fra Hærskarers HERRE: “For vist skal de mange Huse blive øde, de store og smukke skal ingen bebo; 
thi på ti Tønder Vinland skal høstes en Bat, af en Homers Udsæd skal høstes en Efa.” 
Ve dem, der årle jager efter Drik og ud på Natten blusser af Vin! 
Med Citre og Harper holder de Gilde, med Håndpauker, Fløjter og Vin, men ser ikke HERRENS Gerning, har ej Syn for hans Hænders Værk. 
Derfor skal mit Folk føres bort, før det ved det, dets Adel blive Hungerens Bytte, dets Hob vansmægte af Tørst. 
Derfor vokser Dødsrigets Griskhed, det spiler sit Gab uden Grænse; dets* Stormænd styrter derned, dets larmende, lystige Slæng. { *dvs. Jerusalems. } 
Mennesket bøjes, og Manden ydmyges, de stolte slår Øjnene ned; 
men Hærskarers HERRE ophøjes ved Dommen, den hellige Gud bliver helliget ved Retfærd. 
Og der går Får på Græs, Geder afgnaver omkomnes Tomter. 
Ve dem, der trækker Straffen hid med Brødens Skagler og Syndebod hid som med Vognreb, 
som siger: “Lad ham skynde sig, haste med sit Værk, så vi får det at se; lad Israels Helliges Råd dog komme snart, at vi kan kende det!” 
Ve dem, der kalder ondt for godt og godt for ondt, gør Mørke til Lys og Lys til Mørke, gør beskt til sødt og sødt til beskt! 
Ve dem, der tykkes sig vise og er kloge i egne Tanker! 
Ve dem, der er Helte til at drikke Vin og vældige til at blande stærke Drikke, 
som for Gave giver den skyldige Ret og røver den skyldfri Retten, han har. 
Derfor, som Ildens Tunge æder Strå og Hø synker sammen i Luen, så skal deres Rod blive rådden, deres Blomst henvejres som Støv; thi om Hærskarers HERRES Lov lod de hånt og ringeagted Israels Helliges Ord. 
Så blusser da HERRENS Vrede mod hans Folk, og han udrækker Hånden imod det og slår det, så Bjergene skælver og Ligene ligger som Skarn på Gaden. Men trods alt har hans Vrede ej lagt sig, hans Hånd er fremdeles rakt ud. 
For et Folk i det fjerne løfter han Banner og fløjter det hid fra Jordens Ende; og se, det kommer hastigt og let. 
Ingen iblandt dem er træt eller snubler, ingen blunder, og ingen sover; Bæltet om Lænden løsnes ikke, Skoens Rem springer ikke op; 
hvæssede er dets Pile, alle dets Buer spændte; som Flint er Hestenes Hove, dets Vognhjul som Hvirvelvind. 
Det har et Brøl som en Løve, brøler som unge Løver, brummende griber det Byttet, bjærger det, ingen kan fri det. 
Men på hin Dag skal der bryde en Brummen løs imod det, som når Havet brummer; og skuer det ud over Jorden, se, da er der Trængselsmørke, Lyset slukkes af tykke Skyer. 
