2 SAMUEL.
7.
Engang Kongen sad i sit Hus, efter at HERREN havde skaffet ham Ro for alle hans Fjender rundt om, 
sagde han til Profeten Natan: “Se, jeg har et Cedertræshus at bo i, men Guds Ark har Plads i et Telt!” 
Natan svarede Kongen: “Gør alt, hvad din Hu står til, thi HERREN er med dig!” 
Men samme Nat kom HERRENS Ord til Natan således: 
“Gå hen og sig til min Tjener David: Så siger HERREN: Skulde du bygge mig et Hus at bo i? 
Jeg har jo ikke haft noget Hus at bo i, siden den Dag jeg førte Israelitterne op fra Ægypten, men vandrede med, boende i et Telt. 
Har jeg, i al den Tid jeg vandrede om blandt alle Israelitterne, sagt til nogen af Israels Dommere, som jeg satte til at vogte mit Folk Israel: Hvorfor bygger I mig ikke et Cedertræshus? 
Sig derfor til min Tjener David: Så siger Hærskarers HERRE: Jeg tog dig fra Græsgangen, fra din Plads bag Småkvæget til at være Fyrste over mit folk Israel, 
og jeg var med dig, overalt hvor du færdedes, og udryddede alle dine Fjender foran dig; jeg vil skabe dig et Navn som de størstes på Jorden 
og skaffe mit Folk Israel en Hjemstavn og plante det, så det kan blive boende på sit Sted uden mere at skulle forstyrres i sin Ro, og uden at Voldsmænd mere skal plage det som tidligere, 
dengang jeg satte Dommere over mit Folk Israel; og jeg vil give det Ro for alle dets Fjender. Så kundgør HERREN dig nu: Et Hus* vil HERREN bygge dig! { *dvs. et Kongehus, en Slægt. } 
Når dine Dage er omme, og du hviler hos dine Fædre, vil jeg efter dig oprejse din Sæd, som udgår af dit Liv, og grundfæste hans Kongedømme. 
Han skal bygge mit Navn et Hus, og jeg vil grundfæste hans Kongetrone evindelig. 
Jeg vil være din Sæd en Fader, og den skal være mig en Søn! Når den synder, vil jeg tugte den med Menneskestok og Menneskers Slag*, { *lempeligt. } 
men min Miskundhed vil jeg ikke tage fra den, som jeg tog den fra din Forgænger. 
Dit Hus og dit Kongedømme skal stå fast for mit Åsyn til evig Tid, din Trone skal stå til evig Tid!” 
Alle disse Ord og hele denne Åbenbaring meddelte Natan David. 
Da gik Kong David ind* og dvælede for HERRENS Åsyn og sagde: “Hvem er jeg, Herre, HERRE, og hvad er mit Hus, at du har bragt mig så vidt? { *i Helligdommen. } 
Men end ikke det var dig nok Herre, HERRE, du gav også din Tjeners Hus Forjættelser for fjerne Tider og lod mig skue kommende Slægter, Herre, HERRE! 
Hvad mere har David at sige dig Du kender jo dog din Tjener, Herre, HERRE. 
For din Tjeners Skyld, og fordi din Hu stod dertil, gjorde du dette og kundgjorde din Tjener alt dette store, 
Herre, HERRE; thi ingen er som du, og der er ingen Gud uden dig efter alt hvad vi har hørt med vore Ører. 
Og hvor på Jorden findes et Folk som dit Folk Israel, et Folk. som Gud kom og udfriede og gjorde til sit Folk for at vinde sig et Navn og udføre store og frygtelige Gerninger for dem ved at drive andre Folkeslag med deres Guder bort foran sit Folk, det, du udfriede fra Ægypten? 
Du har grundfæstet dit Folk Israel som dit Folk til evig Tid, og du, HERRE, er blevet deres Gud. 
Så opfyld da, HERRE, Gud, til evig Tid den Forjættelse, du udtalte om din Tjener og hans Hus og gør, som du sagde! 
Da skal dit Navn blive stort til evig Tid, så man siger: Hærskarers HERRE, Gud over Israel! Og din Tjener Davids Hus skal stå fast for dit Åsyn. 
Thi du, Hærskarers HERRE, Israels Gud, har åbenbaret for din Tjener: Jeg vil bygge dig et Hus! Derfor har din Tjener fundet sit Hjerte til at bede denne Bøn til dig. 
Derfor, Herre, HERRE, du er Gud, og dine Ord er Sandhed! Du har givet din Tjener denne Forjættelse, 
så lad det behage dig at velsigne din Tjeners Hus, at det til evig Tid må stå fast for dit Åsyn. Thi du, Herre, HERRE, har talt, og med din Velsignelse skal din Tjeners Hus velsignes evindelig!” 
