2 SAMUEL.
15.
Men nogen tid efter skaffede Absalom sige Vogn og Heste og halvtredsindstyve Forløbere; 
og om Morgenen stillede han sig ved Portvejen, og når nogen gik til Kongen for at få en Retssag afgjort, kaldte Absalom ham til sig og spurgte ham: “Hvilken By er du fra?” Når han da svarede: “Din Træl er fra den eller den af Israels Stammer!” 
så sagde Absalom til ham: “Ja, din Sag er god og retfærdig; men hos Kongen finder du ikke Øre!” 
Og Absalom tilføjede: “Vilde man blot sætte mig til Dommer i Landet! Da måtte enhver, der har en Retssag eller Retstrætte, komme til mig, og jeg vilde hjælpe ham til hans Ret.” 
Og når nogen nærmede sig for at kaste sig ned for ham, rakte han Hånden ud og holdt ham fast og kyssede ham. 
Således gjorde Absalom over for alle Israelitterne, som kom til Kongen for at få deres Sager afgjort, og Absalom stjal Israels Mænds Hjerte. 
Da der var gået fire År, sagde Absalom til Kongen: “Lad mig få Lov at gå til Hebron og indfri et Løfte, jeg har aflagt HERREN; 
thi medens din Træl boede i Gesjur i Aram, aflagde jeg det Løfte: Hvis HERREN lader mig komme tilbage til Jerusalem, vil jeg ære HERREN i Hebron!” 
Kongen svarede ham: “Gå med Fred!” Og han begav sig til Hebron. 
Men Absalom havde i al Hemmelighed sendt Bud ud i alle Israels Stammer og ladet sige: “Når I hører, der stødes i Horn, så skal I råbe: Absalom er blevet Konge i Hebron!” 
Og med Absalom fulgte fra Jerusalem 200 Mænd, som han havde indbudt, og som drog med i god Tro uden at vide af noget. 
Og da Absalom ofrede, Slagtofre, lod han Gilonitten Akitofel, Davids Rådgiver, hente i hans By Gilo. Og Sammensværgelsen vandt i Styrke, idet flere og flere af Folket gik over til Absalom. 
Da kom en og meldte David det og sagde: “Israels Hu har vendt sig til Absalom!” 
Og David sagde til alle sine folk, som var hos ham i Jerusalem: “Kom, lad os flygte; ellers kan vi ikke undslippe Absalom; skynd jer af Sted, at han ikke skal skynde sig og nå os, bringe ulykke over os og nedhugge Byens Indbyggere med Sværdet!” 
Kongens Folk svarede: “Dine Trælle er rede til at gøre alt, hvad du finder rigtigt, Herre Konge!” 
Så drog Kongen ud, fulgt af hele sit Hus; dog lod Kongen ti Medhustruer blive tilbage for at se efter Huset. 
Så drog Kongen ud, fulgt af alle sine Folk. Ved det sidste Hus gjorde de Holdt, 
og alle Krigerne gik forbi ham, ligeledes alle Kreterne og Pleterne; også alle Gatitten Ittajs Mænd, 600 Mand, som havde fulgt ham fra Gat, gik forbi Kongen. 
Da sagde Kongen til Gatitten Ittaj: “Hvorfor går også du med? Vend om og bliv hos Kongen; thi du er Udlænding og er vandret ud fra din Hjemstavn; 
i Går kom du, og i Dag skulde jeg tage dig med på vor Omflakken, jeg, som går uden at vide hvorhen! Vend tilbage og tag dine Landsmænd med; HERREN vise dig Miskundhed og Trofasthed!” 
Men Ittaj svarede Kongen: “Så sandt HERREN lever, og så sandt du, Herre Konge, lever: Hvor du, Herre Konge, er, der vil din Træl være, hvad enten det bliver Liv eller Død!” 
Da sagde David til Ittaj: “Vel, så drag forbi!” Så drog Gatitten Ittaj forbi med alle sine Mænd og hele sit Følge af Kvinder og Børn. 
Hele Landet græd højt, medens alle Krigerne gik forbi; og Kongen stod i Kedrons Dal, medens alle Krigerne gik forbi ham ad Vejen til Oliventræet i Ørkenen. 
Også Zadok og Ebjatar, som bar Guds Pagts Ark, kom til Stede; de satte Guds Ark ned og lod den stå, indtil alle Krigerne fra Byen var gået forbi. 
Da sagde Kongen til Zadok: “Bring Guds Ark tilbage til Byen! Hvis jeg finder Nåde for HERRENS Øjne, fører han mig tilbage og lader mig stedes for ham og hans Bolig; 
siger han derimod: Jeg har ikke Behag i dig! se, da er jeg rede; han gøre med mig, hvad ham tykkes godt!” 
Og Kongen sagde til Præsten Zadok: “Se, du og Ebjatar skal med Fred vende tilbage til Byen tillige med eders to Sønner, din Søn Ahima'az og Ebjatars Søn Jonatan! 
Se, jeg bier ved Vadestederne på Jordansletten, indtil jeg får Bud fra eder med Efterretning.” 
Zadok og Ebjatar bragte da Guds Ark tilbage til Jerusalem, og de blev der. 
Men David gik grædende op ad Oliebjerget med tilhyllet Hoved og bare Fødder, og alle Krigerne, som fulgte ham, havde tilhyllet deres Hoveder og gik grædende opefter. 
Da David fik at vide, at Akitofel var iblandt de sammensvorne, som holdt med Absalom, sagde han: “Gør Akitofels Råd til Skamme, HERRE!” 
Da David var kommet til Bjergets Top, hvor man plejede at tilbede Gud, kom Arkitten Husjaj, Davids Ven*, ham i Møde med sønderrevet Kjortel og Jord på Hovedet. { *en særlig Værdighet ved Hoffet. } 
Da sagde David til ham: “Hvis du drager med, bliver du mig til Byrde; 
men vender du tilbage til Byen og siger til Absalom: Jeg vil være din Træl, Konge; din Faders Træl var jeg fordum, men nu vil jeg være din Træl! så kan du gøre mig Akitofels Råd til Skamme. 
Der har du jo Præsterne Zadok og Ebjatar; alt, hvad du hører fra Kongens Palads, må du give Præsterne Zadok og Ebjatar Nys om. 
Se, de har der deres to Sønner hos sig, Zadoks Søn Ahima'az og Ebjatars Søn Jonatan; send mig gennem dem Bud om alt, hvad I hører.” 
Så kom Husjaj, Davids Ven, til Byen, og samtidig kom Absalom til Jerusalem. 
