ANDEN KRØNIKEBOG.
20.
Siden hændte det sig, at Moabitterne og ammonitterne sammen med Folk fra Maon* drog i Krig mod Josafat. { *i Edom. } 
Og man kom og bragte Josafat den Efterretning: “En vældig Menneskemængde rykker frem imod dig fra Egnene hinsides Havet*, fra Edom, og de står allerede i Hazazon-Tamar (det er En-Gedi)!” { *dvs. Det Døde Hav. } 
Da grebes Josafat af Frygt, og han vendte sig til HERREN og søgte ham og lod en Faste udråbe i hele Juda. 
Så samledes Judæerne for at søge Hjælp hos HERREN; også fra alle Judas Byer kom de for at søge HERREN. 
Men Josafat trådte frem i Judas og Jerusalems Forsamling i HERRENS Hus foran den nye Forgård* { *Lægfolks Forgård. } 
og sagde: “HERRE, vore Fædres Gud! Er du ikke Gud i Himmelen, er det ikke dig, der hersker over alle Hedningerigerne? I din Hånd er Kraft og Styrke, og mod dig kan ingen holde Stand! 
Var det ikke dig, vor Gud, der drev dette Lands Indbyggere bort foran dit Folk Israel og gav din Ven Abrahams Efterkommere det for evigt? 
Og de bosatte sig der og byggede dig der en Helligdom for dit Navn, idet de sagde: 
Hvis Ulykke rammer os, Sværd, Straffedom, Pest eller Hungersnød, vil vi træde frem foran dette Hus og for dit Åsyn, thi dit Navn bor i dette Hus, og råbe til dig om Hjælp i vor Nød, og du vil høre det og frelse os! 
Se nu, hvorledes Ammonitterne og Moabitterne og de fra Se'irs Bjerge, hvem du ikke tillod Israelitterne at angribe, da de kom fra Ægypten, tværtimod holdt de sig tilbage fra dem og tilintetgjorde dem ikke, 
se nu, hvorledes de gengælder os det med at komme for at drive os bort fra din Ejendom, som du gav os i Eje! 
Vor Gud, vil du ikke holde Dom over dem? Thi vi er afmægtige over for denne vældige Menneskemængde, som kommer over os; vi ved ikke, hvad vi skal gøre, men vore Øjne er vendt til dig!” 
Medens nu alle Judæerne stod for HERRENS Åsyn med deres Familier, Kvinder og Børn, 
kom HERRENS Ånd midt i Forsamlingen over Levitten Jahaziel, en Søn af Zekarja, en Søn af Benaja, en Søn af Je'iel, en Søn af Mattanja, af Asafs Sønner, 
og han sagde: “Lyt til, alle I Judæere, Jerusalems Indbyggere og Kong Josafat! Så siger HERREN til eder: Frygt ikke og forfærdes ikke for denne vældige Menneskemængde, thi Kampen er ikke eders, men Guds! 
Drag i Morgen ned imod dem; se, de er ved at stige op ad Vejen ved Hazziz, og l vil træffe dem ved Enden af Dalen østen for Jeruels Ørken. 
Det er ikke eder, der skal kæmpe her; stil eder op og bliv stående, så skal I se, hvorledes HERREN frelser eder, I Judæere og Jerusalems Indbyggere! Frygt ikke og forfærdes ikke, men drag i Morgen imod dem, og HERREN vil være med eder!” 
Da bøjede Josafat sig med Ansigtet til Jorden, og alle Judæerne og Jerusalems Indbyggere faldt ned for HERREN og tilbad ham; 
men Levitterne af Kehatitternes og Koraitternes Sønner stod op for at lovprise HERREN, Israels Gud, med vældig Røst. 
Tidligt næste Morgen drog de ud til Tekoas Ørken; og medens de drog ud, stod Josafat og sagde: “Hør mig, I Judæere og Jerusalems Indbyggere! Tro på HERREN eders Gud, og l skal blive boende, tro på hans Profeter, og Lykken skal følge eder!” 
Og efter at have rådført sig med Folket opstillede han Sangere til med Ordene “lov HERREN, thi hans Miskundhed varer evindelig!” at lovprise HERREN i helligt Skrud, medens de drog frem foran de væbnede. 
Og i samme Stund de begyndte med Jubelråb og Lovsang, lod HERREN et Baghold komme over Ammonitterne, Moabitterne og dem fra Se'irs Bjerge, der rykkede frem mod Juda, så de blev slået. 
Ammonitterne og Moabitterne angreb dem, der boede i Se'irs Bjerge, og lagde Band på dem og tilintetgjorde dem, og da de var færdige med dem fra Se'ir, gav de sig til at udrydde hverandre. 
Da så Judæerne kom op på Varden, hvorfra man ser ud over Ørkenen, og vendte Blikket mod Menneskemængden, se, da lå deres døde Kroppe på Jorden, ingen var undsluppet. 
Så kom Josafat og hans Folk hen for at udplyndre dem, og de fandt en Mængde Kvæg, Gods, Klæder og kostbare Ting. De røvede så meget, at de ikke kunde slæbe det bort, og brugte tre Dage til at plyndre; så meget var der. 
Den fjerde Dag samledes de i Berakadalen, thi der lovpriste de HERREN, og derfor kaldte man Stedet Berakadalen*, som det hedder den Dag i Dag. { *dvs. Lovprisningens Dal. } 
Derpå vendte alle Folkene fra Juda og Jerusalem med Josafat i Spidsen om og drog tilbage til Jerusalem med Glæde, thi HERREN havde bragt dem Glæde over deres Fjender; 
og med Harper, Citre og Trompeter kom de til Jerusalem, til HERRENS Hus. 
Men en Guds Rædsel kom over alle Lande og Riger, da de hørte, at HERREN havde kæmpet mod Israels Fjender. 
Således fik Josafats Rige Fred, og hans Gud skaffede ham Ro til alle Sider. 
Josafat var fem og tredive År gammel, da han blev Konge over Juda, og han herskede fem og tyve År i Jerusalem. Hans Moder hed Azuba og var Datter af Sjilhi. 
Han vandrede i sin Fader Asas Spor og veg ikke derfra, idet han gjorde, hvad der var ret i HERRENS Øjne. 
Kun blev Offerhøjene ikke fjernet, og Folket vendte endnu ikke Hjertet til deres Fædres Gud. 
Hvad der ellers er at fortælle om Josafat fra først til sidst, står jo optegnet i Jehus, Hananis Søns, Krønike, som er optaget i Bogen om Israels Konger. 
Senere slog Kong Josafat af Juda sig sammen med Kong Ahazja af Israel, der var ugudelig i al sin Færd; 
han slog sig sammen med ham om at bygge Skibe, der skulde sejle til Tarsis. De byggede Skibe i Ezjongeber. 
Men Eliezer, Dodavahus Søn, fra Maresja profeterede mod Josafat og sagde: “Fordi du har slået dig sammen med Ahazja, vil HERREN gøre dit Værk til intet!” Og Skibene gik under og nåede ikke Tarsis. 
