GERNINGER.
26.
Men Agrippa sagde til Paulus: “Det tilstedes dig at tale om dig selv.” Da udrakte Paulus Hånden og forsvarede sig således: 
“Jeg agter mig selv lykkelig, fordi jeg i Dag skal forsvare mig for dig angående alle de Ting, for hvilke jeg anklages af Jøderne, Kong Agrippa! 
navnlig fordi du er kendt med alle Jødernes Skikke og Stridsspørgsmål; derfor beder jeg dig om, at du tålmodigt vil høre mig. 
Mit Levned fra Ungdommen af, som fra Begyndelsen har været ført iblandt mit Folk og i Jerusalem, vide alle Jøderne Besked om; 
thi de kende mig i Forvejen lige fra først af (om de ellers ville vidne), at jeg har levet som Farisæer efter det strengeste Parti i vor Gudsdyrkelse. 
Og nu står jeg her og dømmes for Håbet på den Forjættelse, som er given af Gud til vore Fædre, 
og som vort Tolvstammefolk håber at nå frem til, idet de tjene Gud uafladeligt Nat og Dag; for dette Håbs Skyld anklages jeg af Jøder, o Konge! 
Hvor kan det holdes for utroligt hos eder, at Gud oprejser døde? 
Jeg selv mente nu også at burde gøre meget imod Jesu, Nazaræerens Navn, 
og det gjorde jeg også i Jerusalem; og jeg indespærrede mange af de hellige i Fængsler, da jeg havde fået Fuldmagt dertil af Ypperstepræsterne, og når de bleve slåede ihjel, gav jeg min Stemme dertil. 
Og i alle Synagogerne lod jeg dem ofte straffe og tvang dem til at tale bespotteligt, og rasende end mere imod dem forfulgte jeg dem endog til de udenlandske Byer. 
Da jeg i dette Øjemed drog til Damaskus med Fuldmagt og Myndighed fra Ypperstepræsterne, 
så jeg undervejs midt på Dagen, o Konge! et Lys fra Himmelen, som overgik Solens Glans, omstråle mig og dem, som rejste med mig. 
Men da vi alle faldt til Jorden, hørte jeg en Røst, som sagde til mig i det hebraiske Sprog: Saul! Saul! hvorfor forfølger du mig? det bliver dig hårdt at stampe imod Brodden. 
Og jeg sagde: Hvem er du, Herre? Men Herren sagde: Jeg er Jesus, som du forfølger. 
Men rejs dig og stå på dine Fødder; thi derfor har jeg vist mig for dig, for at udkåre dig til Tjener og Vidne, både om det, som du har set, og om mine kommende Åbenbaringer for dig, 
idet jeg udfrier dig fra Folket og fra Hedningerne, til hvilke jeg udsender dig 
for at oplade deres Øjne, så de må omvende sig fra Mørke til Lys og fra Satans Magt til Gud, for at de kunne få Syndernes Forladelse og Lod iblandt dem, som ere helligede ved Troen på mig. 
Derfor, Kong Agrippa! blev jeg ikke ulydig imod det himmelske Syn; 
men jeg forkyndte både først for dem i Damaskus og så i Jerusalem og over hele Judæas Land og for Hedningerne, at de skulde fatte et andet Sind og omvende sig til Gud og gøre Gerninger, Omvendelsen værdige. 
For denne Sags Skyld grebe nogle Jøder mig i Helligdommen og forsøgte at slå mig ihjel. 
Det er altså ved den Hjælp, jeg har fået fra Gud, at jeg har stået indtil denne Dag og vidnet både for små og store, idet jeg intet siger ud over det, som både Profeterne og Moses have sagt skulde ske, 
at Kristus skulde lide, at han som den første af de dødes Opstandelse skulde forkynde Lys både for Folket og for Hedningerne.” 
Men da han forsvarede sig således, sagde Festus med høj Røst: “Du raser, Paulus! den megen Lærdom gør dig rasende.” 
Men Paulus sagde: “Jeg raser ikke, mægtigste Festus! men jeg taler sande og betænksomme Ord. 
Thi Kongen ved Besked om dette, og til ham taler jeg frimodigt, efterdi jeg er vis på, at slet intet af dette er skjult for ham; thi dette er ikke sket i en Vrå. 
Tror du, Kong Agrippa, Profeterne? Jeg ved, at du tror dem.” 
Men Agrippa sagde til Paulus: “Der fattes lidet i, at du overtaler mig til at blive en Kristen.” 
Men Paulus sagde: “Jeg vilde ønske til Gud, enten der fattes lidet eller meget, at ikke alene du, men også alle, som høre mig i Dag, måtte blive sådan, som jeg selv er, på disse Lænker nær.” 
Da stod Kongen op og Landshøvdingen og Berenike og de, som sade hos dem. 
Og da de gik bort, talte de med hverandre og sagde: “Denne Mand gør intet, som fortjener Død eller Lænker.” 
Men Agrippa sagde til Festus: “Denne Mand kunde være løsladt, dersom han ikke havde skudt sig ind under Kejseren.” 
