1 KORINTERNE.
15.
Men jeg kundgør eder, Brødre, det Evangelium, som jeg Forkyndte eder, hvilket I også modtoge, i hvilket I også stå, 
ved hvilket I også frelses, hvis I fastholde, med hvilket Ord jeg forkyndte eder det - ellers troede I forgæves. 
Jeg overleverede eder nemlig som noget af det første, hvad jeg også har modtaget: at Kristus døde for vore Synder, efter Skrifterne; 
og at han blev begravet; og at han er bleven oprejst den tredje Dag, efter Skrifterne; 
og at han blev set af Kefas, derefter af de tolv; 
derefter blev han set af over fem Hundrede Brødre på én Gang, af hvilke de fleste endnu ere i Live, men nogle ere hensovede; 
derefter blev han set af Jakob, dernæst af alle Apostlene; 
men sidst af alle blev han set også af mig som det ufuldbårne Foster; 
thi jeg er den ringeste af Apostlene, jeg, som ikke er værd at kaldes Apostel, fordi jeg har forfulgt Guds Menighed. 
Men af Guds Nåde er jeg det, jeg er, og hans Nåde imod mig har ikke været forgæves; men jeg har arbejdet mere end de alle, dog ikke jeg, men Guds Nåde, som er med mig. 
Hvad enten det da er mig eller de andre, således prædike vi, og således troede I. 
Men når der prædikes, at Kristus er oprejst fra de døde, hvorledes sige da nogle iblandt eder, at der ikke er dødes Opstandelse? 
Dersom der ikke er dødes Opstandelse, da er ikke heller Kristus oprejst. 
Men er Kristus ikke oprejst, da er vor Prædiken jo tom, og eders Tro også tom. 
Men vi blive da også fundne som falske Vidner om Gud, fordi vi have vidnet imod Gud, at han oprejste Kristus, hvem han ikke har oprejst, såfremt døde virkelig ikke oprejses. 
Thi dersom døde ikke oprejses, da er Kristus ikke heller oprejst. 
Men dersom Kristus ikke er oprejst, da er eders Tro forgæves; så ere I endnu i eders Synder; 
da gik altså også de, som ere hensovede i Kristus, fortabt. 
Have vi alene i dette Liv sat vort Håb til Kristus, da ere vi de ynkværdigste af alle Mennesker. 
Men nu er Kristus oprejst fra de døde, som Førstegrøde af de hensovede. 
Thi efterdi Død kom ved et Menneske, er også dødes Opstandelse kommen ved et Menneske. 
Thi ligesom alle dø i Adam, således skulle også alle levendegøres i Kristus. 
Dog hver i sit Hold: som Førstegrøde Kristus, dernæst de, som tilhøre Kristus, ved hans Tilkommelse. 
Derpå kommer Enden, når han overgiver Gud og Faderen Riget, når han har tilintetgjort hver Magt og hver Myndighed og Kraft. 
Thi han bør være Konge, indtil han får lagt alle Fjenderne under sine Fødder. 
Den sidste Fjende, som tilintetgøres, er Døden. 
Han har jo “lagt alle Ting under hans Fødder.” Men når han* siger: “Alt er underlagt” - åbenbart med Undtagelse af den, som underlagde ham alt - { *Kristus. } 
når da alle Ting ere blevne ham underlagte, da skal også Sønnen selv underlægge sig ham, som har underlagt ham alle Ting, for at Gud kan være alt i alle. 
Hvad ville ellers de udrette, som lade sig døbe for de døde? Dersom døde overhovedet ikke oprejses, hvorfor lade de sig da døbe for dem? 
Hvorfor udsætte da også vi os hver Time for Fare? 
Jeg dør daglig, så sandt jeg har eder, Brødre, at rose mig af i Kristus Jesus, vor Herre. 
Hvis jeg som et almindeligt Menneske* har kæmpet med vilde Dyr i Efesus, hvad Gavn har jeg så deraf? Dersom døde ikke oprejses, da “lader os spise og drikke, thi i Morgen dø vi.” { *uden Udsigt til at opstå efter Døden. Ap. G. 19, 23 flg. K. 20, 19. 2 Kor. 1, 8. Es. 22, 13. Luk. 12, 19. } 
Farer ikke vild; slet Omgang fordærver gode Sæder! 
Vorder ædrue, som det bør sig, og synder ikke; thi nogle kende ikke Gud; til Skam for eder siger jeg det. 
Men man vil sige: “Hvorledes oprejses de døde? hvad Slags Legeme komme de med?” 
Du Dåre! det, som du sår, bliver ikke levendegjort, dersom det ikke dør. 
Og hvad du end sår, da sår du ikke det Legeme, der skal vorde, men et nøgent Korn, være sig af Hvede eller af anden Art. 
Men Gud giver det et Legeme, således som han har villet, og hver Sædart sit eget Legeme. 
Ikke alt Kød er det samme Kød, men ét er Menneskers, et andet Kvægs Kød, et andet Fugles Kød, et andet Fisks. 
Og der er himmelske Legemer og jordiske Legemer; men én er de himmelskes Herlighed, en anden de jordiskes. 
Én er Solens Glans og en anden Månens Glans og en anden Stjernernes Glans; thi den ene Stjerne er forskellig fra den anden i Glans. 
Således er det også med de dødes Opstandelse: det såes i Forkrænkelighed, det oprejses i Uforkrænkelighed; 
det såes i Vanære, det oprejses i Herlighed; det såes i Skrøbelighed, det oprejses i Kraft; 
der såes et sjæleligt Legeme, der oprejses et åndeligt Legeme. Når der gives et sjæleligt Legeme, gives der også et åndeligt. 
Således er der også skrevet: “Det første Menneske, Adam, blev til en levende Sjæl;” den sidste Adam blev til en levendegørende Ånd. 
Men det åndelige er ikke det første, men det sjælelige; derefter det åndelige. 
Det første Menneske var af Jord, jordisk; det andet Menneske er fra Himmelen. 
Sådan som den jordiske var, sådanne ere også de jordiske; og sådan som den himmelske er, sådanne ere også de himmelske. 
Og ligesom vi have båret den jordiskes Billede, således skulle vi også bære den himmelskes Billede! 
Men dette siger jeg, Brødre! at Kød og Blod kan ikke arve Guds Rige, ej heller arver Forkrænkeligheden Uforkrænkeligheden. 
Se, jeg siger eder en Hemmelighed: Alle skulle vi ikke hensove, men vi skulle alle forvandles, 
i et Nu, i et Øjeblik, ved den sidste Basun; thi Basunen skal lyde, og de døde skulle oprejses uforkrænkelige, og vi skulle forvandles. 
Thi dette forkrænkelige må iføre sig Uforkrænkelighed, og dette dødelige iføre sig Udødelighed. 
Men når dette forkrænkelige har iført sig Uforkrænkelighed, og dette dødelige har iført sig Udødelighed, da skal det Ord opfyldes, som er skrevet: “Døden er opslugt til Sejr.” 
“Død, hvor er din Sejr? Død, hvor er din Brod?” 
Men Dødens Brod er Synden, og Syndens Kraft er Loven. 
Men Gud ske Tak, som giver os Sejren ved vor Herre Jesus Kristus! 
Derfor, mine elskede Brødre! bliver faste, urokkelige, altid rige i Herrens Gerning, vidende, at eders Arbejde er ikke forgæves i Herren. 
