13
1 Nogen Tid efter tildrog følgende sig. Davids Søn Absalom havde en smuk Søster, som hed Tamar, og Davids Søn Amnon fattede Kærlighed til hende. 2 Amnon blev syg af Attrå efter sin Søster Tamar; thi hun var Jomfru, og Amnon øjnede ingen Mulighed for at få sin Vilje med hende. 3 Men Amnon havde en Ven ved Navn Jonadab, en Søn af Davids Broder Sjim'a, og denne Jonadab var en såre klog Mand; 4 han sagde til ham: “Hvorfor er du så elendig hver Morgen, Kongesøn? Vil du ikke sige mig det?” Amnon svarede: “Jeg elsker min Broder Absaloms Søster Tamar!” 5 Da sagde Jonadab til ham: “Læg dig til Sengs og lad, som du er syg! Når så din Fader kommer for at se til dig, skal du sige: Lad min Søster Tamar komme og give mig noget at spise! Når hun laver Maden i mit Påsyn, så at jeg kan se det, og hun selv giver mig den, kan jeg spise.” 6 Så gik Amnon til Sengs og lod. som han var syg; og da Kongen kom for at se til ham, sagde Amnon til Kongen: “Lad min Søster Tamar komme og lave et Par Kager i mit Påsyn og selv give mig dem: så kan jeg spise.” 7 David sendte da Bud ind i Huset til Tamar og lod sige: “Gå over til din Broder Amnons Hus og lav Mad til ham!” 8 Og Tamar gik over til sin Broder Amnons Hus, hvor han lå til Sengs, tog Dejen, æltede den og lavede Kagerne i hans Påsyn og bagte dem; 9 derpå tog hun Panden og hældte dem ud i hans Påsyn; Amnon vilde dog ikke spise, men sagde: “Lad alle gå udenfor!” Og da de alle var gået udenfor, 10 sagde Amnon til Tamar: “Bær Maden ind i Inderværelset og lad mig få den af din egen Hånd!” Da tog Tamar Kagerne, som hun havde lavet, og bar dem ind i Inderværelset til sin Broder Amnon. 11 Men da hun bar dem hen til ham, for at han skulde spise, greb han fat i hende og sagde: “Kom og lig hos mig, Søster!” 12 Men hun sagde: “Nej, Broder! Krænk mig ikke! Således gør man ikke i Israel! Øv dog ikke denne Skændselsdåd! 13 Hvor skulde jeg gå hen med min Skam? Og du vilde blive regnet blandt Dårer i Israel! Tal hellere med Kongen; han nægter dig ikke at få mig!” 14 Han, vilde dog ikke høre hende, men tog hende med Vold, krænkede hende og lå hos hende. 15 Men bagefter hadede Amnon hende med et såre stort Had; ja det Had, han følte mod hende, var større end den Kærlighed, han havde båret til hende. Og Amnon sagde til hende: “Stå op og gå din Vej!” 16 Da sagde hun til ham: “Nej, Broder! Den Udåd, at du nu jager mig bort, er endnu større end den anden, du øvede imod mig!” Han vilde dog ikke høre hende, 17 men kaldte på den unge Mand, der var hans Tjener, og sagde: “Få mig hende der ud af Huset og stæng Døren efter hende!” 18 Hun bar en fodsid Kjortel med Ærmer; thi således klædte Jomfruerne blandt Kongedøtrene sig fordum. Tjeneren førte hende da ud af Huset og stængede Døren efter hende. 19 Men Tamar strøede Aske på sit Hoved og sønderrev den fodside Kjortel, hun havde på, og tog sig til Hovedet og skreg ustandseligt, medens hun gik bort. 20 Da sagde hendes Broder Absalom til hende: “Har din Broder Amnon været hos dig? Ti nu stille, Søster! Han er jo din Broder; tag dig ikke den Sag nær!” Tamar sad da ensom hen i sin Broder Absaloms Hus. 21 Da Kong David hørte alt dette, blev han meget vred; men han bebrejdede ikke sin Søn Amnon noget, thi han elskede ham, fordi han var hans førstefødte. 22 Og Absalom talte ikke til Amnon, hverken ondt eller godt; thi Absalom hadede Amnon, fordi han havde krænket hans Søster Tamar. 23 Men et Par År efter holdt Absalom Fåreklipning i Ba'al-Hazor, som ligger ved Efraim, og dertil indbød Absalom alle Kongesønnerne. 24 Absalom kom til Kongen og sagde: “Se, din Træl holder Fåreklipning; vil ikke Kongen og hans Folk tage med din Træl derhen?” 25 Men Kongen sagde til Absalom: “Nej, min Søn! Vi vil ikke alle gå med, for at vi ikke skal falde dig til Byrde!” Og skønt han nødte ham, vilde han ikke gå med, men tog Afsked med ham. 26 Da sagde Absalom: “Så lad i alt Fald min Broder Amnon gå med!” Men Kongen sagde til ham: “Hvorfor skal han med?” 27 Da Absalom nødte ham, lod han dog Amnon og de andre Kongesønner gå med. Og Absalom gjorde et kongeligt Gæstebud. 28 Men Absalom gav sine Folk den Befaling: “Pas på, når Vinen er gået Amnon til Hovedet; når jeg så siger til eder: Hug Amnon ned! dræb ham så! Frygt ikke; det er mig, som befaler jer det. Tag Mod til jer og vis jer som kække Mænd!” 29 Absaloms Folk gjorde ved Amnon, som Absalom havde befalet. Da brød alle Kongesønnerne op, besteg deres Muldyr og flyede. 30 Medens de endnu var undervejs, nåede det Rygte David: “Absalom har hugget alle Kongesønnerne ned, ikke en eneste er tilbage af dem!” 31 Da stod Kongen op, sønderrev sine Klæder og lagde sig på Jorden; også alle hans Folk, som stod hos, sønderrev deres Klæder. 32 Men Jonadab Davids Broder Sjim'as Søn, tog til Orde og sagde: “Min Herre må ikke tro, at de har dræbt alle de unge Kongesønner; kun Amnon er død, thi der har været noget ved Absaloms Mund, som ikke varslede godt, lige siden den Dag Amnon krænkede hans Søster Tamar. 33 Derfor må min Herre Kongen ikke, tage sig det nær og tro, at alle Kongesønnerne er døde. Kun Amnon er død!” 34 Da den unge Mand, som holdt Udkig, så ud, fik han Øje på en Mængde Mennesker, som kom ned ad Skråningen på Vejen til Horonajim, og han gik ind og meldte Kongen: “Jeg kan se, der kommer Mennesker ned ad Bjergsiden på Vejen til Horonajim.” 35 Da sagde Jonadab til Kongen: “Der kommer Kongesønnerne; det er, som din Træl sagde!” 36 Og som han havde sagt det, kom Kongesønnerne, og de brast i Gråd; også Kongen og alle hans folk brast i heftig Gråd. 37 Men Absalom flygtede og begav sig til Kong Talmaj, Ammihuds Søn, i Gesjur. Og Kongen sørgede over sin Søn i al den Tid. 38 Da Absalom flygtede, begav han sig til Gesjur, og der blev han tre År. 39 Men Kongen begyndte at længes inderligt efter Absalom, thi han havde trøstet sig over Amnons Død.